LEGENDÁS SZINKRONOK

A Micsoda nőtől a Macskafogóig

Fábián Mihály

2024

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Korrektúra: Vörös Eszter

Micsoda nő

Elvileg úgy vagyunk vele, hogy mindenből jobb az eredeti. Mert mégiscsak más érzés egy nővel sétálni az utcán, mintha egy gumibaba lógó végtagjait fogdosnánk, vagy anyuka húslevesét kanalazni holmi instant porszármazékok helyett. A filmek esetén például előszeretettel preferáljuk azt, amikor a szereplők a valódi hangjukon szólalnak meg, még akkor is, ha ezzel egy kisebbség nézeteit képviseljük, hiszen Magyarországon egy mozi kiválasztásánál döntő szempont lehet a szinkron megléte. Amíg a románoknál a tévében is jóformán csak feliratos filmek mennek eredeti hanggal, addig itthon az emberek még arra is képesek, hogy otthagyják a vetítőtermet, ha esetleg olvasniuk kell. A szinkron szerepét és létjogosultságát elősegítheti, ha hozzá tud adni a film összhatásához, értékéhez, ha olyan színészekkel oldja meg a magyarítást, akik még azt a nem túl könnyű feladatot is abszolválják, hogy munkájukkal minőségileg egy más súlycsoportba helyezzék az adott alkotást.

Igazságtalanok lennénk, ha azt állítanánk, hogy ma nem készülnek nívós, fület gyönyörködtető

munkák, azonban jóval kevesebb van belőlük, mint egykoron. Tömegtermelésre álltak rá a hazai szinkronstúdiók, sokszor pár nap áll rendelkezésre, vagy még annyi sem, hogy elkészítsenek egy mozifilmet. Borzasztó minőségű kópiákkal dolgoznak és egyre kevesebb élvonalbeli színész él azzal a lehetőséggel, hogy a mikrofonok mögött bontakoztassa ki szakmai tudását, hangjának virtuozitását.

Tegyük hozzá azt is, hogy az erre fordított pénzösszeg sem nő, így maradnak azok, akik valamilyen iskolában képezték magukat erre a szakmára, nem kerülnek sokba, cserébe a beszédük és a beleélő

képességük nem jobb az átlagosnál, az orgánumuk pedig megmarad a tucatnál. Azonban vannak olyan szinkronklasszikusaink, amelyekről bátran, minden különösebb kételkedés nélkül kijelenthető, hogy legalább megközelítik az eredetit, sőt olykor talán le is körözik azt, ezzel kikezdhetetlenül emlékezetessé téve a filmet.

A Micsoda nő Garry Marshall filmes pályafutásának meghatározó darabja, világszerte hatalmas anyagi sikert ért el, még ha a kritikák nem is bántak vele kesztyűs kézzel. Azóta már volt olyan ítész, aki módosította akkori véleményét, belátva, hogy tévedett, és túl szigorúan ítélkezett. A Micsoda nő t tényleg nem érdemes ostorozni, mert minden benne van, ami egy műfaj sajátja lehet: romantika, humor, álmok és valóság, tömény giccs, sőt még egy kis drámai vonulat is befigyel. Persze ki van lúgozva rendesen, hiszen az eredeti szándéktól eltérően nem sorsfordító komolykodó mozi lett belőle, hanem egy naiv és ábrándos, néhol talán túlcsorduló érzelmeket megmozgató, piros szívecskékbe takarózó vígjáték. Ahhoz pedig, hogy még ma sem aszalódott meg, és a kereskedelmi tévék is rendszeresen leporolják, sőt azok is megnézik, akiknek már a könyökükön jön ki, jelentősen hozzátesz a nem mindennapi erényeket csillogtató szinkron, ami megkockáztathatóan itthon is kultstátuszba dobta a filmet. Rögvest meg kell említeni Frigyes Katalin fordítását, ami az eredeti nem túl bonyolult és ékesszóló szöveget igen változatos magyar kifejezésekkel és szavakkal próbálta élénkíteni és pezsdíteni.

Vajda István szinkronrendező a szakma nagy öregjei közé tartozik, több legendás szinkron fűződik a nevéhez, talán elég csak Fellini Édes élet című klasszikusát megemlíteni, ami szintén megér egy terjedelmesebb misét. Vajda nem átalkodott egy váratlant húzni, amikor kiválasztotta a férfi főszereplő, Richard Gere magyar hangját. Kern András ugyanis nem egy tipikusan hősszerelmes alkat, az ő egyénisége, színészi tehetsége inkább a fanyar, megfelelően cinikus és szarkasztikus karakterek megformálásában emelkedik az átlag fölé. Woody Allen azért elég távol áll Gere-től nemcsak kinézetben, hanem habitusban, stílusban és nem utolsósorban talentumban. Vajda azonban ennek ellenére Kernben látta meg a jóképű milliárdos leghitelesebb tolmácsolóját. Ennél jobban nem is dönthetett volna, merthogy a Vígszínház színésze színesebben adja a hangjával Gere-t, mint saját maga, és ha az eredetit nézzük, még az akkori orgánumukban is felfedezhetünk némi hasonlóságot.

A hollywoodi sztár nem túl változatos és gazdag repertoáron mozgó mimikája a magyar művész

megszólalásai által válik valóságossá, sokszínűvé és izgalmas színészi élménnyé. Kern sokoldalúan játszik a hangjával, miközben természetes tud maradni, a hangsúlyozásai élményszámba mennek, és amikor a romantikus szál kerül előtérbe, akkor sem hiteltelen, sőt még lágyít a hanghordozásán is.

Néha elharapja a szavakat, amitől nem érthetetlen lesz, hanem laza, a „kurvából” például gyakran elhagyja az „r” betűt, ezáltal a dehonesztáló jelző sem lesz annyira vulgáris, inkább mulatságossá válik. Kern András vastagon benne van Gere emlékezetes momentumaiban, színészi teljesítményében, és még azt is annulálja bennünk, hogy a sztárt alapvetően Szakácsi Sándor és Dörner György, esetleg Csernák János hangjain szoktuk meg.

Vajda Julia Roberts hazai megfelelőjének azt a Tóth Enikőt választotta, aki ezután szinte eggyé vált a sztárral. Persze néha hívtak mást is, ha Robertset kellett szinkronizálni, de bármilyen csodás is Györgyi Anna vagy Kökényessy Ági orgánuma, Tóth Enikő joggal sajátította ki magának a színésznőt.

Tóth nevetései a hallójáratainkba égnek, sokkal természetesebbek és csivitelősebbek, mint Robertsé, hozzátéve azt is, hogy a hangfekvése is egy árnyalattal mélyebb. Julia Roberts színészi kvalitásokban azért egy hangyányit Gere fölé nő ebben a produktumban, Tóth pedig nagyszerűen követi a hangi adottságaival a sztárt, miközben a Kernnel történő összjátékuk parádés, amihez nyilván hozzájárul az is, hogy ebben az időszakban még egymás mellett szinkronizáltak, amivel több lehetőségük volt reagálni a másik gesztusaira, esetleges rögtönzéseire.

Jason Alexander a főhős, Edward jogász barátját alakítja, a szinkronban Balázs Péter kölcsönözte a figura hangját a tőle megszokott precizitással és professzionalitással. A karakter hűségét Balázs néhol negédes hanghordozással, néhol pedig erőteljesebb kételkedéssel tolmácsolja. A színész szinkronteljesítményének koronája az utolsó jelenete, amikor a jogász kapzsisága győzedelmeskedik a személyisége felett és ad egy kiadós pofont Robertsnek. Balázs Péter itt már előtérbe helyezi a figura sunyiságát, krakélerségét, és meggyőzően vált hangszínt, a Kernnel való verekedésig fajuló vitájuk szintén stílusbravúr. A szálloda igazgatóját Hector Elizondo, Garry Marshall állandó színésze formálja meg, Kertész Péter pedig elegánsan magyarítja. Kertész hanghordozása eleinte olyan, mintha magas lóról beszélne, merthogy így ismerjük meg, aztán fokozatosan vált simulékonnyá, barátságossá, sőt a főhősök egyes számú cinkosává. A színész hangjában remekül keveredik a méltóság, a jó értelemben vett fölényesség és a kedvesség. Cicát, a kurvát, Laura San Giacomo magyar hangjaként Simorjay Emese kapta meg, aki hibátlanul poentíroz, cserfessége ellenállhatatlan és a legjobb beszólásokat legalább akkora elánnal prezentálja, mint Giacomo. Edward idős ellenlábasát, későbbi apapótlékát a filmben Ralph Bellamy alakította, akit Simon György tolmácsolt bölcsen, időnként fenyegetően, majd a végén kedélyes lojalitással.

A szinkron erősségét és akkori megbecsültségét jelzi, hogy kisebb szerepekre, néhány sorra is nagyágyúk ugrottak be. Hegedűs D. Géza az áruházi eladót közvetítette szemtelen lezserséggel, ugyanakkor mézes-mázas behízelgéssel, amivel azt a pár mondatot is percek alatt tökélyre fejlesztette és egy tökéletes karakterrajzot tett le az asztalra. Benkő Péter, Gyabronka József, Csernák János és Kovács István epizódszerepekben villognak, míg Balázsi Gyula, Jakab Csaba és Csankó Zoltán egyszerre több szerepet vállalnak, utóbbi például londiner és nyomozó egy személyben. Ez csak azoknak lehet esetleg zavaró, akik már hang alapján azonosítják őket, hiszen azért abba az egy-két szóba nehéz különböző színeket festeni, bár Balázsi még itt is nagyon igyekszik és tulajdonképpen Csankó sem vall szégyent. Vajda István bámulatosan passzintotta a figurákhoz a magyar színészeket úgy, hogy a legmerészebb döntésével, Kernnel sem lőtt bakot. Néhány kisebb bakin kívül, mint amikor a figura a képen láthatóan még mond valamit, amire a szinkron nem reagál, tökéletes munkát végzett, ezzel méltán került a magyar szinkrontörténet emlékezetes darabjai közé.

Nem mellesleg a film szeretetén és élvezetén is nyomot hagyott. Mert a Micsoda nő egy olyan mozi, amit ha kedvünk tartja, szinkronnal érdemesebb feleleveníteni, mint eredetiben. Sokkal színesebb és kompaktabb képet ad.

Szinkronhangok

Edward Lewis (Richard Gere): Kern András

Vivian Ward (Julia Roberts): Tóth Enikő

James Morse (Ralph Bellamy): Simon György

Philip Stuckey (Jason Alexander): Balázs Péter

Cica De Luca (Laura San Giacomo): Simorjay Emese Barney Thompson (Hector Elizondo): Kertész Péter További magyar hangok: Hegedűs D. Géza, Csernák János, Jakab Csaba, Benkő Péter, Csankó Zoltán, Gyabronka József, Kovács István, Balázsi Gyula, Varga Tamás, Menszátor Magdolna, Győry Franciska

A magyar változat munkatársai:

Felolvasó: Bozai József

Magyar szöveg: Frigyes Katalin

Hangmérnök: dr. Erdélyi Gábor

Rendezőasszisztens: Dezsőffy Rajz Katalin

Vágó: Kajdácsi Brigitta

Gyártásvezető: Fehér József

Szinkronrendező: Vajda István

A bárányok hallgatnak

Anthony Hopkins egy színészlegenda. Nem kérdés. Éppen ezért volt fájdalmas látni azt az időszakot, amikor a mestert szinte minden hulladékkészítő kisiparos megtalálta egy-egy szereppel (2015–16). Hopkinsnak pedig nem volt szíve nemet mondani. Robert De Niro ragadós példáját követve mindent elvállalt, amit elé raktak. Munkával küzdött a halál ellen. Mi meg sokszor csak sóhajtoztunk. Végül Florian Zeller jóvoltából csak helyére kerültek a dolgok, amikor Az apa című

filmben olyan gyönyörűen és lélekfacsaróan tette oda magát, amiért másodszor is megkapta a jól megérdemelt Oscar-díját. Persze nem repült Los Angelesbe, átaludta a ceremóniát. Talán maga is azt gondolta, ahogy mások is, hogy abban az évben Chadwick Boseman posztumusz elismerése lesz a gála könnyfacsaró momentuma. Tévedett. Tévedtek. Másnap aztán egy videó formájában köszönte meg az elismerést. Ellenállhatatlanul. Viccesen. Hopkinsosan. Most viszont ugorjunk még egy kicsit vissza az időben. Arra a bizonyos gyöngyszemre, amelyben Anthony Hopkins egy olyan pszichopata vonásokkal megáldott, extramagas intelligenciahányadossal rendelkező szörnyet teremtett a vásznon, aki minden gonoszsága, rémtette ellenére perverz módon lenyűgöző hatást tett a nézőre. Ő

volt Hannibal Lecter. Minden ízében és minden elemében, forradalmi hevületű revelációval. A bárányok hallgatnak pedig a walesi színművész életművének egyik legfényesebb, ha nem a legfényesebb ékköve.

Kétség nem férhet hozzá, hogy Hopkins alakítása a mozi egyik nélkülözhetetlen tényezője, azonban méltánytalan lenne, ha elhallgatnánk, hogy a sikerben tevékeny részt vállalt Thomas Harris hátborzongatóan megírt alapanyaga, Ted Tally fontos részletekre hangsúlyt fektető adaptációja.

Persze ott volt Jodie Foster is, aki Clarice Starlingként egy komoly drámai ívet jár be az alakításában, a kissé visszahúzódó, félénk tanonctól a határozott, gyors döntéseket könyörtelen akarattal megvalósító nyomozóig. Az egészet pedig olyan kíméletlen pontossággal és vaskézzel fogta össze Jonathan Demme, hogy azt valószínűleg oktatóanyagokban tanítják nevesebb egyetemek filmelméleti vagy bölcsészeti szakain. A bárányok hallgatnak még mai szemmel nézve is egy feszes, nagyszerű karakterekkel és jellemrajzokkal operáló pszichothriller, ami ugyanolyan hatásfokkal borzolgatja az idegeket és a lelkeket egyaránt. Nincs rajta por vagy pókháló, vérfagyasztó, izgalmas, összetett és kellően alapos. Nem véletlenül választotta be az Amerikai Filmintézet a kontinens száz legnagyobb filmje közé és azt az öt legfontosabb kategóriában megnyert Oscar-szobrot sem a Jézuska hozta ajándékba a karácsonyfa alá. A tétet meg csak emeli, hogy ezt a bravúrt azóta (1992) sem ismételte meg senki. Nem árulunk zsákbamacskát, ha azt állítjuk, hogy egy ilyen klasszikushoz pontosan olyan zseniális és felejthetetlen szinkron dukált, ami még inkább kihozta a film minden ízét és zamatát.

Csörögi Istvánt nem kell bemutatni azoknak, akik egy kicsit is járatosak a szinkron világában.

Napestig sorolhatnánk a mozikat, amelyek magyarításában szakértelmével, tiszta hallójárataival és éleslátásával közreműködött. Kóstoló gyanánt elég talán megemlítenünk Az oroszlánkirály t, a Titanicot, az Elemi ösztönt, de itt gyorsan be is fejezzük a zanzásított mustrát, mert a díszes és sokoldalú pályafutás további vesézgetésére szűk a keretünk és a felületünk. Csörögi vérbeli szinkronrendező volt, aki sokszor, például A bárányok hallgatnak esetén, a magyar fordítást és a szövegkönyvet is saját maga készítette el. Ennek apropóján pedig azt is megjegyezhetjük, hogy a dialógusok roppant gördülékenyek és tartalom szempontjából meglehetősen választékos szókészlettel idomulnak az eredeti mondanivalóhoz. Önmagában már ezért járna egy ellenőrző

füzetből kilógó jeles osztályzat, de Csörögit igazán akkor csapta homlokon a múzsa, amikor Anthony Hopkins hazai megfelelőjének Sinkó Lászlót szemelte ki.

Sinkó bámulatos intenzitására, hangban történő átváltozásaira, briliáns szakmai tudására és alázatos, minden igényt kielégítő alakítására nincs elég ajnározó jelzőnk. Annak ellenére, hogy

Hopkins orgánuma nem passzol hozzá tökéletesen – kissé talán mélyebb, füstösebb, rekedtesebb az eredeti hang –, a tehetsége és temperamentuma, valamint az első mondata azonnal kitörölnek bárminemű kételyt, mielőtt az befészkelhetné magát a fejünkbe. Sinkó annyira együtt lélegzik a brit színésszel, hogy még a sóhajtásait, lélegzetvételeit, sercegéseit, különböző hangutánzó szavait is olyan pontossággal és ütemben tolmácsolja, hogy attól hevesebben kalapál a szívünk. Hopkins szemein keresztül Sinkó László hűvös leheletét érezzük a tarkónk közelében, majd miután megszólal, megfagy az ereinkben a vér. A magyar Lecter borzongató ritmusban, elementáris erővel vált hangszínt, kedélyesből távolságtartó lesz, intellektuális fölényét pedig szinte suttogva teszi emlékezetessé. Hannibal karakterében Sinkó végig magas hőfokon ég, aminek Hopkinshoz messzemenőkig hűen, nem eltúlzott ripacskodással, hanem sokszínű hanghordozással ad nyomatékot. Talán némi túlzás is munkálkodik bennünk, amikor azt gondoljuk, ahogyan Sinkó elmondja, hogy „Egyszer egy népszámláló ki akart kérdezni. A máját ettem meg szép, nagy szemű

babbal és jó chiantit ittam rá.”, arra még a brit szaktárs is elismerően bólogatna, mert ezek a szavak minden képzeletet felülmúlóan hitelesek és döbbenetesek. Ahhoz pedig nem is kell különösebb bátorság, hogy kijelentsük; Sinkó László párját ritkító teljesítménye kötelezően forrott össze Hannibal Lecter hazai ismertségével.

Csörögi Jodie Foster magyar megfelelőjét Ráckevei Annában találta meg. Foster sem az a dalos pacsirta, a mélyebb tónusait a színésznő fojtott hangon tolmácsolja, ami visszafogottságot sugall és nyugalmat áraszt, ugyanakkor a Sinkóval folytatott párbeszédek során nagyszerűen igazodik a partneréhez és kiválóan érzékelteti, ahogy a figura kezdeti elfogódottsága megváltozik és előtör belőle az egyenjogúság eszméje, sőt olykor felül is kerekedik partnerén. Ráckevei Anna lágyabb, simulékonyabb hanghordozása elsőre megtévesztő lehet a későbbi határozottság és finom agresszivitás szempontjából, de a művésznő ragyogóan dolgozza ki az átmeneteket és az orgánuma a végére már tekintélyt parancsolóvá válik a karakterrel egyetemben. Crawfordot, az FBI igazgatóját a filmben Scott Glenn alakítja, akihez remekül illik Mécs Károly méltóságot és eleganciát sugárzó hangfekvése. Mécs jól kapja el a figura kétélűségét, a szigorúnak látszó, magabiztos főnököt és a lány iránt nem tisztázott, plátóinak tűnő érzelmeket tápláló tanárt. A színész nem jár be nagy utakat, ezt az igazgató személyisége sem követeli meg, mivel nincsenek szélsőséges kitörései, mégis igényes és megsüvegelendő epizódmunkát végez.

Buffalo Billt, a labilis sorozatgyilkost Ted Levine formálta meg, akit itthon leginkább a Monkból ismerhetünk. A színész alakításának elismerésénél vannak hiányérzeteink, mert Levine nem sokkal marad el Hopkins mögött jellemrajzban. Sörös Sándor autentikusan hangsúlyozza a karakter őrültségét, skizofrén mivoltát és nemi identitásának zavarát, nem játssza túl, nem parádézik feleslegesen, helyenként felcsattan, de összességében az ereje a visszafogottságban manifesztálódik.

Chilton, a pszichiáter szerepében Anthony Heald egy saját érdekeit önző módon szem előtt tartó, megalkuvó görény, aki sokszor nagyobb szociopatának tűnik, mint Hannibal, a páciense. Cseke Péter vékony fejhangon lényegül át egy fontoskodó, fölényeskedő, jellemtelen pojácává, aki hasra esik önnön jelentőségétől. Cseke mitugrásza élvezetes és nem utolsósorban humorban gazdag pontja a filmnek.

Ismét ki kell emelnünk, hogy a többi, kisebb szerepben is igazi nagyságok álltak mikrofon mögé.

Moór Marianna pár mondatban meggyőző aggódó anyaként, a tragikusan fiatalon elhunyt Prókai Annamária kiválóan interpretálja a kissé hisztérikus, elkényeztetett, nyafka áldozatot. Kránitz Lajos rekedtes hangszíne, Kristóf Tibor soha meg nem unható rutinja, Hollósi Frigyes senkivel össze nem téveszthető orgánuma teszi teljessé az élményt. A bárányok hallgatnak szinkronja többek között Csörögi István, Sinkó László és a stáb áldozatos és lelkiismeretes munkájának köszönhetően egy olyan színvonalas dolgozat, amely méltán vetekszik az eredetivel, és amit mindenképpen hallani kell.

Legalább egyszer. De annyi úgysem lesz elég belőle.

Szinkronhangok

Clarice Starling (Jodie Foster): Ráckevei Anna

Dr. Hannibal Lecter (Anthony Hopkins): Sinkó László Jack Crawford (Scott Glenn): Mécs Károly

Jame Glumb (Ted Levine): Sörös Sándor

Dr. Frederick Chilton (Anthony Heald): Cseke Péter Ruth Martin szenátor (Diane Baker): Moór Marianna Catherine Martin (Brooke Smith): Prókai Annamária Boyle hadnagy (Charles Napier): Kránitz Lajos

Barney (Frankie Faison): Hollósi Frigyes

További magyar hangok: Jakab Csaba, Csankó Zoltán, Györgyi Anna, Orosz István, Barbinek Péter, Kenderesi Tibor, Rosta Sándor, Pathó István, Szoó György, Balázsi Gyula, Czvetkó Sándor, Szokolay Ottó, Melis Gábor, Uri István, Várkonyi András, Kiss Erika A magyar változat munkatársai:

Felolvasó: Bozai József

Magyar szöveg: Csörögi István

Hangmérnök: Fék György

Rendezőasszisztens: Dezsőffy Rajz Katalin

Vágó: Árvay Zsuzsa

Gyártásvezető: Fehér József

Szinkronrendező: Csörögi István

Vissza a jövőbe

Mai fejjel elég nehéz elképzelni, hogy mi volt az a nyomós érv, ami alapján az összes amerikai filmstúdió első nekifutásra lepöckölte magáról és keményen, élből visszautasította a Vissza a jövőbe forgatókönyvét és alapkoncepcióját. Azért is tűnik furcsának a húzódozás, mert annak ellenére, hogy az időutazás gyermeki ábrándnak, vagy még inkább hóbortnak hangzik, valamennyi korosztály hajlamos arra, hogy időnként a fantázia birodalmába révedve eljátsszon a gondolattal, hogy ha tehetné, visszamenne a múltba, körülnézne, esetleg megváltoztatna egy-két olyan döntést, ami kihatással van a jelenére. A kíváncsiak, a türelmetlenek pedig valószínűleg a jövőt választanák, mert égnek a vágytól, hogy megtudják, mi lesz velük, milyen irányban alakul a sorsuk. Illuzórikus csapda, de szinte lehetetlen kikerülni és olykor nem beleesni. A Vissza a jövőbe pedig olyan helyesen, szeretetteljesen, bájosan, kamaszosan és viccesen játszik rá a képzeletünkre, a csodavárásunkra és a naivitásunkra, hogy azt meg kell zabálni. Ezért is lehetett egy kortalan kedvenc, ami egyformán közvetít fantasztikumot, komikumot, felhőtlen és érzékeny tiniromantikát és mindenekelőtt olyan zsigeri ösztönökkel működtetett vegytiszta szórakozást, amihez a legmagasabb színvonalú érték párosul.

Van egy olyan sanda gyanúnk, hogy nem is igazán az ötlettel volt bajuk, hanem azzal, aki szállította. Merthogy Bob Gale akkor még nem számított sem nyerő arcnak, sem nézőmágnesnek.

Ezzel nem dicsekedhetett a barátja és alkotótársa, Robert Zemeckis sem, egészen A smaragd románca című filmjének váratlan sikeréig. A kocka pedig ekkor megfordult, amit még az is jelentősen meggörgetett, hogy producerként melléjük állt az a Steven Spielberg, aki ugyan már zakózott velük közösen a Meztelenek és bolondokkal, de az elhivatottsága, lelkesedése, szakmai hozzáállása és tudása mégis aranyat ért. A buktával együtt. A mozi szereposztásának azonban volt egy igen nagy bökkenője. Marty szerepére ugyanis kezdettől fogva azt a Michael J. Foxot szemelték ki, akit rabságban tartott a Családi kötelékek című szappanopera. Mivel az alkotóknak nem volt különösebben kedvük időpontokat egyeztetni, és ezáltal Foxhoz igazodni, meg aztán a forgatás hosszának is gátat kellett szabni, másodlagos szándékkal kiválasztották Eric Stoltzot, aki egyébiránt egy kiköpött Fox-klón, vörös séróval. Stoltz szenvedett, mint a kutya, aki hatot kölykedzik, nagyon nem találta a figura vonásait, jellemét, ezért néhány hét után megköszönték a részvételét, kapott egy elbocsátó szép üzenetet és inkább leálltak egyezkedni az eredeti jelölttel. Azt már sohasem fogjuk megtudni, hogy Stoltz miben és hol hibázta el, de Foxnál alkalmasabb színészt aligha találhattak volna Marty karakterének megformálására.

Nem akarunk terjedelmes litániákba bonyolódni azzal kapcsolatban, hogy a Vissza a jövőbe mennyire tapintott a nézők elevenjére. Nagyon. Olyannyira, hogy végül trilógia lett belőle. Nem is akármilyen. Zemeckisék azonban vélhetően nem kizárólag azért szaggatták az istrángot a következő

részekkel, mert a közönség ezt várta és óhajtotta, bár nyilván ez is közrejátszott, hanem mert gyermeki örömüket lelték ebben a szerelemprojektben. Ez pedig magával hozta a minőség egyenletesen magas nívóját. Kevés olyan széria van a filmtörténelemben, amelynek a folytatásaiban nem történik formahanyatlás, ötletromlás, vagy színvonalesés, de a Vissza a jövőbe trilógia a befejező epizód kissé talán fásultabb, fáradtabb volta ellenére sohasem megy egy olyan szint alá, amit szégyellni, vagy rosszabb esetben bújtatni kellene. Ez a sorozat még generációkat átívelően hoz majd felüdülést, humort és nem könnyen múló boldog perceket. Egyszerűen azért, mert tele van szenvedéllyel, tehetséggel és szeretettel.

A Vissza a jövőbe eredeti szinkronja nem úszta meg az újraértelmezést. A film DVD-n való megjelenése alkalmából készítettek egy újkori változatot, aminek mentségére szolgáljon, hogy a két főszereplő hangjában nem történt változás és talán ezért sem kiáltunk vendettát. Azonban mégis úgy vagyunk az 1987-ben készült első szinkronnal, mint a gyorséttermek előtti koszos kifőzdék

puffancsban vagy buciban tálalt hamburgerével, amiből csöpög a hagymalé, a mustár és a ketchup, és benne fészkel az ízes csalamádé közt a nem mindig mócsingoktól mentes hússzelet. Nekünk az az igazi. Mert a fülünkbe égett a színészek akkori hangszíne, hangsúlyai és bár nem kérdőjelezzük meg, hogy képesek az akkori teljesítményük reprodukálására, mégis arra esküszünk, amit megszoktunk, és amit fiatal sihederként annyira megkedveltünk. Ezért azt is vesszük górcső alá. Kiss Beáta, a Balázs Béla-díjas eredeti szinkronrendező ma már nem aktív a szakmában, munkásságát korábban viszont olyan nyalánkságok jellemezték, mint a My Fair Lady, Az utolsó tangó Párizsban, a Bumeráng, A kis hableány vagy a Nincs kettő négy nélkül bravúros magyarításai, hogy csak véletlenszerű példákat mondjunk a dicsőségfaláról. Kiss egyébként a trilógia harmadik részének eredeti szinkronjára is visszatért, míg a köztes epizódot, ki tudja miért, Mohácsi Emil dirigálta.

A magyar szövegbe viszont nem volt nyúlka-piszka, az ugyanaz maradt, mint az eredeti szinkronnál. Sarodi Tibor munkája ugyanis örökzöld, minden generációnak befogadható, letisztult nyelvezetével és briliáns szófordulataival teszi még egzaktabbá és teljesebbé a film hatásait. A jelige, vagy a varázsszó pedig lehetne akár az is: fluxuskondenzátor. Már a Vissza a jövőbe elején felülhetünk a nosztalgia kisvasútjára, hiszen Bozai József régi szép időket megidézően sorolja fel komótosan a szereposztást, az alkotók javarészét és a szinkronstábot is. Ma már ez nem szokás, bemondják a film címét, sok esetben nincs is más bevezető, a végén pedig, ha nem kummantják el, meghallgatjuk a közreműködő magyar színészeket és esetleg a technikai személyzetet. Aztán megjelenik Michael J. Fox és vele együtt robban be Rudolf Péter. Rudolf hangjában ott van az a kamaszkori szertelenségbe oltott svihákság és az az ifjúkori hév, illetőleg lendület, amivel egy csapásra maga alá gyűri a figurát. A színész akkor is hiteles tud maradni, amikor rácsodálkozik a dolgokra és akkor is, amikor keresi a kalandot és ezzel együtt a bonyodalmakat. Azt meg, hogy nagyszerűen poentíroz és a humorhoz is van érzéke az oidipuszi vonalban, az anya-fiú kölcsönös szimpátiáján és szeretetén egy kissé túlterjeszkedőbb faramuci helyzetekben megnyilvánuló zavartságán, olykor hevenyészett maszatolásba fulladó magyarázkodásában mérhetjük le igazán.

Rudolf ezeknél a részeknél valósággal lubickol, és a mikrofon mögötti játéka Michael J.Fox alakításának is számos árnyalatot ad.