Budapest, 2025

Copyright © Bagó Tünde, 2025

Borító képek © Alamy, istock

Illusztrációk © Kutasi Emma

© XXI. Század Kiadó, 2025

ISBN 978 963 568 616 2

1. FEJEZET

Konstanz, 1945. március

– Maradj nyugton, Ulrich, különben lelövik őket! – suttogta Manfred, s közben barátja vállára tette a kezét a leszálló sötétségben. A két fiú egy rogyadozó fabódé mögül figyelte a nőt és a lányát, akik a Saubach-patak torkolatánál bemerészkedtek a Rajnába. A menekülők csak annyira távolodtak el a parttól, hogy megkerülhessék a drótkerítést, amely a német Konstanz városát választotta el a svájci Kreuzlingentől.

Ulrich ugrásra készen szorította a kaliba sarkát, s némán hallgatózott az éjszakában. Levegőt is alig mert venni. Nem lehet, hogy a határőrök miatta figyeljenek fel a két úszó alakra! Üres gyomrának korgása jelezte, hogy ideje lenne valamit ennie. Ulrich nagyokat nyelt, ahogy azt a mamája tanította. Az elmúlt hónapokban egyre többször kellett ezt a technikát alkalmaznia, ha nem akarta az üres gyomrából feltörő korgást hallgatni egész nap. Talán a lánynak odaát végre sikerül jóllaknia, vézna testére visszaköltözhet némi hús és izom.

– Hát ti mit csináltok itt?

A két fiú hátraugrott, és azzal a lendülettel megfordultak a hang irányába. Az esti szürkületben nem lehetett kivenni a férfi arcát, csak az egyenruhája gombjainak csillogását. Ulrich és Manfred tisztában voltak azzal, hogy a bódéig már nem jöhetnének el, de amióta kirobbant a háború és a tägermoosi gazdák nem járhattak itt át a földjeikhez, üresen állt a kis tákolmány. Tökéletes helyszínül szolgált a csapatuk titkos összejöveteleihez. Aznap este ők ketten érkeztek elsőként a parányi raktárhoz, amit senki sem használt.

– Mi csak fát gyűjtünk a főzéshez – habogta Ulrich, és hátrasimította szemébe lógó, barna haját –, de alig találtunk valamit, úgyhogy indulunk is haza. Kezével meglökte a mellette álló Manfredot, aki riadtan gyűrögette a kezében sapkáját, és igyekezett egyetértően bólogatni. A két sovány kamasz kikerülte a határőrt. Földre szegezett tekintettel lépkedtek Konstanz irányába. Manfred megbotlott egy kőben. Térdre esett. Ulrich visszanézett, és abban a pillanatban reflektorok gyúltak ki a határ túloldalán, sárga fényük a határmenti zöldséges földeket és a Rajnát pásztázta.

Majd eldördült egy lövés.

Mindketten mozdulatlanná dermedtek.

Ulrich a lányra gondolt, aki pár perccel korábban majdnem lecsúszott a patak partján, s ő oda akart szaladni, hogy segítsen neki. Talán jobb lett volna, ha Manfred hagyja, hogy odamenjen. A svájciak szemfülesek, és azonnal felkapcsolják a lámpákat, ha mozgást látnak. Nem akarnak több menekülőt… Csak figyelmeztető lövést adnak le, a német határőrök viszont… Talán már nem is él az a kedves lány… Csinos, élettelen testét magával sodorja a márciusban még dermesztően hideg Rajna.

Ulrich felsegítette a barátját, és szép lassan elindultak a város irányába.

– Álljatok csak meg! – szólt utánuk a határőr, de közben folyamatosan figyelte a környéket, amelyet méterről méterre megvilágítottak a reflektorok fényei. – Nem mehettek sehová, amíg el nem mondjátok, mit láttatok!

– Mi nem láttunk semmit – kiáltották. Hangjukban félelem és kétségbeesés bujkált. Mindketten jól tudták, mi jár azért, ha valaki szökésben segédkezik. Több mint öt éve tart a háború, s ezalatt sokan megkíséreltek átjutni Svájcba. Az ő barátaik közül is jónéhányan. Erik, Sebastian, és a szép arcú, nevetős Margit. Nekik sikerült, de annak a merénylőnek, Elsernek1 nem, őt elfogták és börtönbe zárták.

– Velem jöttök a parancsnokságra. Indulás! – kiáltott rájuk a határőr, miközben leemelte fekete kerékpárját a kétágú tartólábakról.

A két fiú csöndben elindult a Grenzbachstrasse irányába.

– El kell mondanunk – suttogott Manfred –, nekik nem tudunk ártani vele.

– Megőrültél? – kérdezte alig hallhatóan Ulrich. – Nagy bajba kerülhetünk.

A parancsnokságra vezető út felénél jártak, a városi kertészet pálmaháza mellé értek, amikor a határőr megálljt parancsolt. Rágyújtott. Ulrich a kerékpár világosbarna nyergét nézte. Valódi bőrülés volt, világosszürke szegecsekkel. Az ülés alatt pisztolytáska lógott, de a fiú tudta, hogy a határőrök nem ott tartják a fegyverüket, hanem az övükre csatolva. A férfi mélyen beleszívott a cigarettába, kifújta a füstöt, majd intett a fiúknak, hogy induljanak tovább.

Ulrichnak úgy tűnt, mintha árnyakat látna a kertészet egyik épületének falán, de nem volt ideje tovább fürkészni a környezetet, mert a barátságtalan őr folyamatosan noszogatta őket. A határőrépület előtt az őr lezárta a kerékpárját, majd betessékelte őket a földszinti irodába. A helyiségben, amelyet szürkeségben tartott a plafonról lelógó lámpa fénye, csupán két íróasztal, néhány szék és egy vaskályha állt. A sarokban nyitott ajtó vezetett egy másik, sötét irodába. Ulrich megesküdött volna, hogy mocorgás hangja szűrődött ki belőle. Végül a szoba másik sarkába, a vaskályha melletti két rozoga székre ültették őket.

A mogorva férfi, aki elkapta őket a Rajna partján, egy másik, folyton krákogó őrrel beszélgetett az iroda túloldalán, az ablaknál. Ulrich igyekezett a párbeszédükből kihámozni, mit tudhatnak a nőről és a lányról, de csak annyit tudott kivenni, hogy nem kapták el a két alakot, mert elsodorta őket a Rajna.

– Halljam, kölykök, kik voltak? Kinek segítettetek a szökésben? – fordult feléjük a krákogó határőr.

– Nem segítettünk senkinek, már a kollégájának is elmondtuk, hogy csak fát gyűjtöttünk – válaszolt Ulrich megelőzve reszkető barátját.

– Ne hazudjatok nekem, Hans látta, hogy a bódénál leselkedtetek.

– Nem láttunk semmit – szólalt meg remegő hangon Manfred.

– Na, ide figyeljetek, kölkök! Ha nem áruljátok el azonnal, kik voltak, nyomban indulunk a rendőrségre, ahol nem lesznek ilyen kedvesek hozzátok.

Ulrich homlokán legördült egy izzadságcsepp. A kályha ontotta magából a meleget. Élete tizennégy évében még sosem fázott annyit, mint ennek a télnek az elején. Aztán lassan hozzászokott a hideghez, s mire március lett, már a zúzmarán megcsillanó napfénytől is folyt róla a víz. Most a kályha mellett úgy érezte, csak úgy perzseli a bőrét a mama által kötött pulóver és az apja munkásnadrágjából varrt pantalló.

Mellette Manfred a padlót nézte, és közben tenyerét a nadrágjához dörzsölte. Úgy tűnt, mintha időnként elfelejtene levegőt venni. Majd remegő hangon megszólalt:

– Uram… – Ulrich figyelmeztetésképpen a könyökével oldalba lökte barátját, nehogy az elszólja magát. Manfred nagyot nyelt, és folytatta –, kérhetnék egy pohár vizet?

– Csokoládé nem kellene? Ti mit képzeltek? – ordított Hans, az őr, aki elfogta őket. – Azonnal áruljátok el, mi történt ott, a pataknál, mert különben nemhogy vízre, de még levegőre sem lesz többet szükségetek.

Ulrich érezte, ahogy a kézfején landoltak az őr szájából fröcsögő nyálcseppek. Megborzongott, és zsebre dugta a kezét. Abban a pillanatban kivágódott a határőriroda ajtaja, és egy alacsony, de jó erőben lévő, idős férfi lépett be rajta.

– Hagyjátok békén ezeket a gyerekeket, Hans, én küldtem őket fát gyűjteni a patakhoz.

– Nagyapa! – sóhajtott fel Ulrich megkönnyebbülten.

– Albert – szólalt meg két köhögés közben a határőr –, kik ezek a gyerekek?

– Az unokám és a barátja. Mindkettő apja a fronton harcol, ti meg fenyegetitek őket? – emelte fel a hangját Ulrich nagyapja.

– Albert, ma este látták, hogy két alak átszökött a határon. Az őr rájuk lőtt a toronyból, de eltűntek, s az unokád épp ott kószált a barátjával…

– Attól még nem lesz két kamaszból embercsempész, hogy fát gyűjtenek. Gyertek, fiúk, hazamegyünk! – fordult a két fiú felé az idős férfi.

A határőrök láthatóan nem tudták, mitévők legyenek, felváltva néztek egymásra és a kályha mellől felkászálódó fiúkra. Albert egyik kezével megfogta az unokája kezét, a másikkal az ajtó kilincse után nyúlt.

– Ezt jelentenünk kell. Felírom a fiúk nevét, a rendőrség majd kihallgatja őket – mondta a soványabb, krákogós férfi, s elindult a szomszéd helyiségbe.

Albert elengedte a kilincset. Visszafordult, és az unokáját magával húzva elindult az őr után a másik irodába. Amikor utolérte, odahajolt hozzá:

– Azt próbáld meg, Erwin, s akkor az egész város, de még a rendőrség is megtudja, mit rejtegetsz abban a veremben a házatok mögött.

🞵🞵🞵

– Átjutottak? – kérdezte Ulrich a nagyapjától, amikor tisztes távolságba kerültek a határőrállomástól.

– Igen, csak figyelmeztető lövést adtak le a svájciak. Nem a német őr lőtt, de nektek nem kellett volna ott ólálkodnotok. Bajba kerülhettek, ahogyan én is.

Az idős férfi meggyorsította a lépteit az óváros felé vezető macskaköves utcán.

– Ne haragudjon, Albert bácsi! – kért elnézést Manfred, megelőzve Ulrichot. – Nem tudtuk, hogy Frau Fuchs és a lánya most szöknek át határon. Mi találkozni akartunk a…

Ulrich halkan leintette a barátját, aki rögtön elharapta a mondat végét.

Albert lassított, s megállt a Schnetztor, a városvédő fal nyugati kapuja alatt.

– Miről beszélsz, Manfred?

A két fiú bizonytalanul pislogott egymásra. Ulrich nyelt egy nagyot, és végül megszólalt.

– De igen, miattuk voltunk ott, nagyapa. Rüdiger nővérétől hallottam, hogy ma este indulnak. Csak szerettem volna elköszönni Frau Fuchs lányától.

Albert pár percig nézte a két gyereket, majd elmosolyodott, megsimogatta az unokája fejét, és továbbindult velük az utcán, amelyet a városban megégetett Husz Jánosról neveztek el.

Ulrich a házakat figyelte, amelyek fáradt őrként álltak sorfalat. A hold fénye bekúszott a szűk utcába, a fagerendás, néhol rogyadozó, egymáshoz simuló épületeken szellemjátékként osont utánuk hármójuk árnyéka. Ulrich korábban sokat figyelte az árnyékokat. Amíg világíthattak az utcai lámpák, Albert magával vitte a városnéző sétákra, amelyeket ő vezetett. A fiú olyankor páncélos lovagnak képzelte magát, aki legyőzi a fáradt őröket, a házakat. Nem szerette ezeket a rozoga épületeket, annak ellenére, hogy nagyapjának az életet jelentették. Albert régi házak tolmácsának tartotta magát, de évek óta egyetlen csoportnak sem közvetíthette a hatszáz éves konstanzi épületek üzenetét. Ahogy egyre tovább húzódott a háború, s Németország szegényebb, zárkózottabb lett, már csak ők, a gyerekek és a frontról gyógyulni ideküldött katonák alkották Albert közönségét. Felajánlotta a lábadozóknak, hogy megmutatja a várost, ezzel is segítve a lelkük újjáéledését. A múlt történetei erőt adnak, hogy megbirkózzunk a jelen nehézségeivel – hangoztatta sokszor, Ulrich pedig rábeszélte a barátait, hogy ők is csatlakozzanak, amikor Albert városi sétára viszi a katonákat. A fiúk, főleg Manfred, Jens és a Hamburgból érkezett Rüdiger, odavoltak a konstanzi zsinat alatt itt tanyázó papok és urak néhol pikáns történeteiért, a Fischmarkton szétguruló hordók vagy a császári esküvői áldás részleteiért. Ulrich badarságnak tartotta, ha valaki túlzottan ragaszkodott az öreg épületekhez, de nem hagyhatta cserben a nagyapját. A városnéző sétákra a Fuchs lány is velük tartott, és rendszerint elkápráztatta őket értelmes kérdéseivel. Ulrichnak egyszer-egyszer sikerült a nagyapját megelőzve válaszolnia, s olyankor a lány barátságos mosollyal ajándékozta meg. Néhány napja Rüdiger nővére véletlenül elszólta magát Ulrich előtt, mire készül Gerhilde Fuchs és az anyja, de megeskette, hogy senkinek nem árulja el a szökés időpontját. Ulrich azonban látni akarta, hogy rendben átjut-e a két nő Svájcba.

Albert lelassított az Obermarkton szendergő középkori gyógyszertár előtt, mintha figyelne valamit a sötétben, aztán megállt.

– Ti most menjetek haza, nekem még dolgom van – közölte a fiúkkal, de mielőtt azok válaszolhattak volna, már el is tűnt a Barbarossa Hotel melletti keskeny utcácskában.

– Tényleg tudtad, hogy ma szöknek át Fuchsék, és szerettél volna elköszönni attól a lánytól? – kérdezte Manfred, amikor elindultak a Marktstätte felé.

– Dehogy, csak nem akartam, hogy eláruld a nagyapámnak, igazából miért voltunk a bódénál.

Ulrich nem nézett a társára, zsebre dugott kézzel, a macskakövek egyenlőtlenségét fürkészve lépdelt az utcán. Peter mellett Manfred volt a legjobb barátja, de még előtte sem akart lányok után szaladgáló kamasznak tűnni. Jól jött neki Peter titkos mondanivalója és a bódénál szervezett találkozó. Manfred szerencsére nem várt magyarázatot, amikor megkérte, hogy még a többiek előtt érjenek oda.

– Talán a nagyapád segíthetne kideríteni az igazságot.

– Az új kis családtagunkról, Tobiasról úgysem hinné el, hogy valami rosszban sántikál. Előbb bizonyítékra van szükségünk. Te is tudod, hogy még mindig lelkiismeret-furdalása van a szülei miatt.

– Nem tehet róla. A mamám szerint senki sem segíthetett. S a nagyapádnak legalább Tobiast sikerült megmentenie.

– Igen, de szerinte lett volna mód, hogy a szüleinek is segítsen. Hallottam, amikor erről vitatkoztak anyámmal. A nagyapa szerint a tizenhatos nekik is megoldást jelentett volna.

– Mi lehet az a tizenhatos? – morfondírozott Manfred, és megvakarta fejét a sapka alatt.

– Fogalmam sincs.

– Ezt még soha nem említetted.

– Nem tudom, mi lehet, s mivel láttuk, hogy Tobias szüleit elvitték, akkoriban nem is gondolkodtam rajta. Nem volt jelentősége.

– Tobias is tudhat erről? – kérdezte Manfred.

– Biztosan. Egy szobában alszunk, és úgy láttam, csak színleli az alvást, amikor kintről, a rozoga ajtón át beszűrődött a beszélgetés.

A Marktstättén álló császári kúthoz értek. A hiányos emlékműben nem csobogott víz, amióta a háború első évében leszedték róla a bronzszobrokat. Csupán a felgyűlt esővíz simogatta a kút alját. Manfred a kút peremére könyökölt, és a lapos tócsára meredt.

– Ki kell derítened, Ulrich!

Ekkor megszólaltak a harangok, hogy elüssék a nyolc órát. Manfred elugrott a szökőkúttól. Sietős léptekkel elindult a tér másik oldalán álló házuk felé, és visszakiáltott a barátjának:

– Most mennem kell. Megígértem a mamának, hogy időben hazaérek. Holnap találkozunk. Jó éjt!

A feladattal magára hagyott fiú lassan bandukolt hazafelé a Tirolergasse irányába. No de hogyan derítse ki?

🞵🞵🞵

TARTALOM

1. fejezet

Részlet Olga Fischer hamburgi turista naplójából

2. fejezet

Részlet Olga Fischer hamburgi turista naplójából

3. fejezet

Részlet Olga Fischer hamburgi turista naplójából

4. fejezet

Részlet Olga Fischer hamburgi turista naplójából

5. fejezet

Részlet Olga Fischer hamburgi turista naplójából

6. fejezet

Részlet Olga Fischer hamburgi turista naplójából

7. fejezet

Részlet Olga Fischer hamburgi turista naplójából

8. fejezet

Részlet Olga Fischer hamburgi turista naplójából

9. fejezet

Részlet Olga Fischer hamburgi turista naplójából

10. fejezet

Részlet Olga Fischer hamburgi turista naplójából

Utószó és köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Tegyi Timea

Borítóterv Győrfi Judit

Előkészítés Szilasi Éva

Tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Palladio – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License