Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

„Lányok, fiúk, jertek ki, Ragyog a hold idő ki! Vacsora, álom hiába vár ma, Játszani jertek ki az utcára! Létrafokán fel, le a falon.”

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Rudyard Kipling

A RŐZSÉS FIÚ

fordította:
Reichhard Piroska

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-296-8 EPUB

ISBN 978-963-559-297-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

a mű eredeti címe
The Brushwood Boy

első kiadás: 1895

az elektronikus változat az 1921. évi
magyar kiadás alapján készült

a borító George Kingston Jones (1865 – 1948) Captain J. Webb Wilson
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

„Lányok, fiúk, jertek ki,
Ragyog a hold idő ki!
Vacsora, álom hiába vár ma,
Játszani jertek ki az utcára!
Létrafokán fel, le a falon.”

Egy hároméves gyermek felült kiságyában, öklét összeszorította, szeme tele volt rémülettel és torkaszakadtából ordított. Eleinte senki sem hallotta, mert szobája a nyugati szárnyon feküdt, a dada pedig egy kertésszel beszélgetett a babérok között. Aztán a házvezetőnő arra ment és sietett lecsillapítani. A fiúcska különös kedvenc volt és nem volt jó véleménye a dadáról.

- Mi volt az hát? Mi volt az hát? Nincs itt semmi ijesztő, Gyuri drága.

- Egy - egy rendőr volt. Ott volt a Fövény-dombon - láttam! Bejött. Janka mondta, hogy be fog.

- Rendőrök nem jönnek be házakba, drágica. Fordulj be és fogd meg a kezem.

- Láttam… a Fövényen. Ide jött. Hol van a kezed, Harper?

A házvezetőnő várt, míg a zokogás az alvás szabályos lélegzésére változott, azután ellopódzkodott.

- Janka, micsoda ostobaságot mondott Gyuri úrfinak rendőrökről?

- Semmit nem mondtam neki.

- De mondott. Álmodott róluk.

- Tisdall-lel találkoztunk Dowheaden, mikor ma délelőtt a csacsifogatban voltunk. Tán erről jutott eszébe.

- Ó! Nem fogja a gyereket ostoba meséivel halálra rémíteni és az úr semmit se tudjon róla. Ha még egyszer rajtakapom... stb.

*

Egy hatéves gyermek mesélt magának, amint ágyban feküdt. Ez valami új képesség volt és titokban tartotta. Egy hónappal azelőtt esett meg vele, hogy folytatott egy dajkamesét, melyet anyja bevégzetlenül hagyott; és örömmel tapasztalta, hogy a mese, amint a maga fejéből jön, épp oly meglepő, mintha csak hallgatná, „egész újonnan kezdettől fogva”. Egy herceg volt abban a mesében és sárkányokat ölt, de csak egyetlen éjszakán. Azután mindig herceggé, basává, óriás-ölővé és más hasonlókká avatta fel magát Gyuri (értitek, hogy senkinek nem mondhatta el, mert félt, hogy kinevetik), és meséi lassanként álomországba vesztek bele, ahol annyi volt a kaland, hogy felükre sem tudott visszaemlékezni. Mind egyformán kezdődött, vagy, mint Gyuri az éjilámpa árnyainak magyarázta, megvolt „ugyanaz a kiindulóhely” - egy rakás rőzse, valahol közel egy parthoz felhalmozva; és e rakás körül találta magát Gyuri kis fiúkkal és lányokkal versenyt futva. Amikor ez véget ért, hajók tűntek fel a szárazföldön és nyíltak szét kartondobozokká, vagy zöld-arany vasrácsok, amik szép kerteket kerítettek be, egészen meglágyultak és keresztül lehetett rajtuk menni és feldönteni őket, míg emlékezett rá, hogy ez csak álom., Ezt a felismerést mindig csak pár pillanatra tudta megtartani, mielőtt a dolgok valósággá váltak, s ahelyett, hogy házakat döntött volna le tele felnőtt emberekkel (igazságos bosszú!), ott ült nyomorultan óriás kőlépcsőkön és próbálta az egyszer-egyet énekelni egészen négyszer hatig.

Meséi hercegnője csodálatos szépségű személy volt (Grimm régi képes kiadásából jött, amely most már nem kapható), és mivel mindig megtapsolta Gyuri bátorságát a sárkányok és bivalyok közt, a két legszebb nevet adta neki, amit csak hallott életében - Anni és Lujza, „Annislujzá”-nak ejtve. Mikor az álmok elborították a meséket, rendesen a rőzserakás körüli kislányok egyikére változott, de megtartotta címét és koronáját. Egyszer látta, amint Gyuri belefúlt egy álomtengerbe a part mellett (ama nap után volt, amelyen Gyurit dadája egy igazi tengerbe vitte fürödni), és Gyuri azt mondta, mikor merült:

- Szegény „Annislujza”! Most bánkódni fog utánam!

De „Annislujza” lassan sétálva a parton szólt: „Ha! ha!” - szólt a kacsa nevetve, - ami egy ébren lévő elme számára talán nem látszik a helyzetre vonatkozónak. Gyurit egyszeriben megvigasztalta és valamiféle varázsnak kellett lennie, mert fölemelte a mélység fenekét és ő kigázolt egy-egy tizenkét hüvelyknyi virágcseréppel mindenik lábán. Mivel a valóságos életben szigorúan meg volt tiltva neki virágcserepekhez nyúlni, diadalmasan bűnösnek érezte magát.

*

Mikor hét éves volt, a felnőttek intézkedései, kiket Gyuri eltűrt, de nem tetette magát, hogy megért, áthelyezték világát egy helyre, melyet „Látogatóban – Oxfordban”-nak neveztek. Itt roppant épületek voltak, mérhetetlen mezőkkel körülvéve, végtelen hosszú utcákkal és mindenekfölött egy „Vajaldá”-nak [1] nevezett valami, amit Gyuri halálosan vágyott látni, mert tudta, hogy zsírosnak, tehát gyönyörűségesnek kell lennie. Megjegyezte magának, mily helyeken ítélt, mikor dadája egy kőboltozaton át egy iszonyatosan kövér ember elé vezette, aki megkérdezte tőle, szeretne-e egy kis sajtot kenyérrel. Gyuri hozzá volt szokva a nap minden órájában enni, tehát elfogadta, amit „va- jalda” adott és ivott volna valami barna folyadékot is, amit „diáksör”-nek[2] neveznek, ha dadája el nem vezette volna egy „Bors Szellemé”-nek nevezett dolog délutáni előadására. Ez szerfölött megrázó volt. Emberek feje lejött és átrepült az egész színpadon, és csontvázak táncoltak, csont, csont mellett, míg Bors úr maga, kétségkívül a legrosszabb emberek egyike, karjait lóbálta és hosszú köpenyét lebegtette és mély basszus hangon (Gyuri soha se hallott még férfit énekelni) kimondhatatlan bánatáról beszélt. Egyik-másik felnőtt próbálta megmagyarázni, hogy az illúziót tükrökkel keltik és hogy nincs rá ok megijedni. Gyuri nem tudta, mik az illúziók, de tudta, hogy tükör az az elefántcsontnyelű néző-üveg anyja öltözőasztalán.

Tehát a „felnőtt” „csak úgy beszélt”, a „felnőttek” elszomorító szokása szerint s a jelenetek között Gyuri szórakozás után nézett. Mellette egy egészen feketébe öltözött kis lány ült, kinek haja pontosan úgy ki volt fésülve a homlokából, mint annak a lánynak az „Alice Csodaországban” című könyvben, melyet legutolsó születésnapjára kapott. A kis leány Gyurira nézett, Gyuri pedig rá. Úgy látszott nincs szükség további bemutatkozásra.