Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

I. FEJEZET

II. FEJEZET

III. FEJEZET

IV. FEJEZET

V. FEJEZET

VI. FEJEZET

VII. FEJEZET

VIII. FEJEZET

IX. FEJEZET

X. FEJEZET

XI. FEJEZET

XII. FEJEZET

XIII. FEJEZET

XIV. FEJEZET

XV. FEJEZET

XVI. FEJEZET

XVII. FEJEZET

XVIII. FEJEZET

XIX. FEJEZET

XX. FEJEZET

XXI. FEJEZET

XXII. FEJEZET

XXIII. FEJEZET

XXIV. FEJEZET

XXV. FEJEZET

XXVI. FEJEZET

XXVII. FEJEZET

XXVIII. FEJEZET

XXIX. FEJEZET

XXX. FEJEZET

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Sinclair Lewis

BABBITT

fordította:
Kelen Ferenc

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-565-5 EPUB
ISBN 978-963-559-566-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1922

a mű eredeti címe:
Babbitt

a borító J.C. Leyendecker (1874 – 1951)
grafikája részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I. FEJEZET

1.

A reggeli ködből kibontakoztak Zenith tornyai. Cementből, acélból és homokkőből épült józan tornyok, erősek, miként a kősziklák és kecsesek, mint valami ezüst filigrán. Nem várak, sem templomok tornyai, hanem csak pompás, szép üzletházak.

A köd kegyelettel eltakarta az előző nemzedékek kopott épületeit. A postahivatalt zsindelydíszes manzárdjával, régi, otromba házak téglavörös minaretjeit, gyérszámú, kormosablakú gyárakat, ódon, agyagszürke fakalyibákat. A város tele volt az efféle fura, torz alkotmányokkal, de az égnek merevedő tornyok immár kiszorították őket a kereskedő-gócpontból és a környező halmokon vadonatúj házak ragyogtak, a mosolygó pihenés megannyi derült otthona.

Egy hosszú, karcsútestű autó zajtalanul száguldott egy betonhídon keresztül. Az urak frakkban, hazatérőben a Kis Színház előadásáról, mely egész éjszakán át tartott és látszott, hogy a művészet oltárát jócskán megöntözték pezsgővel. A híd alatt a vasúti sínek zöld és vörös fények zűrzavara közt kígyóztak. A New York-i expressz elrobogott és egyszerre húsz ragyogó acélvonal ugrott elő a semmiből a hirtelen, éles fényben.

Az egyik felhőkarcolóban az „Associated Press” távirati tudósításait zárták le. A távírászok, akik egész éjszaka Párissal és Pekinggel beszéltek, fáradt mozdulatokkal rakták le a celluloid-ernyőket. Súrolóasszonyok ócska papucsokban, ásítva csoszogtak az épületben. A reggeli köd fölszakadt. A férfiak hosszú sorban, kezükben elemózsiás kosárral topogtak a roppant, új gyárak felé, ahol ötezer férfi dolgozott egyfedél alatt és termelte az árukat, melyeknek a széles nagy világ a piaca. Szirénák búgása vidáman köszönti őket: a munka dala ebben az óriásoknak épült városban.

2.

De az óriásból mi sem volt abban a férfiúban, aki most ébredezett villája hálóteraszán, mely Zenith elismerten előkelő negyedében, a Rózsadombon épült holland-gyarmati stílben.

George F. Babbitt negyvenhatéves lett és semmi nevezeteset nem gyártott, sem vajat, sem cipőt, sem lírát, de ügyes volt a szakmájában, hogy házakat adjon el jóval magasabb áron, mint ahogy a vevők azokat megfizethetik.

Nagy rózsaszín fején gyér, barna, fénytelen haja volt. Szendergés közben olyan volt az arckifejezése, mint valami gyermeké, ráncai és a szemüveg piros bevágása ellenére. Nem éppen vastag, csak teljesen jóltáplált alak, arca sima, keze, mely tehetetlenül pihent a khakiszínű takarón, kissé puffadt. Nyilván jómódú, házas és egyáltalán nem regényes férfi. Tökéletesen úgy nem volt regényes a hálóveranda sem, ahonnét egy satnya szilfára, két rendes gyepágyra és cementezett útra és a hullámpléhből alkotott garázsra nyílt kilátás. És Babbitt mégis ismét tündérlányról álmodott és álma regényesebb volt minden bíborpagodánál az ezüsttengerek partján.

A tündérlány évek óta újra meg újra fölkereste. Míg mások csak egyszerűen Babbitt Györgynek nézték, ez lovagi ifjút látott benne. Ha beköszöntött az esthomály, sejtelmes ligetekben várt rá. A lány oly kecses, oly fehér, oly tüzes volt! És őt vidámnak és bátornak magasztalta, akire várni fog és majd együtt vitorláznak el...

A tejeskanna csörömpölése.

Babbitt fölsóhajtott, forgolódott és görcsösen kapaszkodott az álmába. Most már a lánynak csak az arcát látta ködös vizeken túl. A fűtő bevágta a pinceajtót. A szomszédban egy kutya ugatott. Midőn Babbitt az álom zavaros, meleg hullámaiba készült ismét elmerülni, az újságos fütyörészve csapta ajtajához az összehajtott újságot. Hirtelen fölriadt és midőn bágyadtan ismét visszahanyatlott, egy Fordautó ismert és izgató kurblizása járta át a valóját: snap-ah-snap-ah, snap-ah-ah. Babbitt, a lelkes automobilista, vele kurblizott az ismeretlen sofőrrel, feszülten várt a meginduló gép hangos kattogására, vele együtt kétségbeesett, midőn a kattogás ismét alábbhagyott. Csak akkor engedett lelke visszafojtott feszültsége, midőn a motor mind hangosabbá vált és a Ford-kocsi elindult. Egy pillantást vetett kedvenc fájára, a hajnali aranyos égre rajzolt szilfaágakra és tapogatózva kereste újra az álmot, mint valami édes mérget.

És még sikerült elszöknie a valóság elől, míg az ébresztőóra hét óra húszkor berregni nem kezdett.

3.

Az ébresztő a legjobb, mindenütt hirdetett és nagyban gyártott órák minden modern tökéletességét mutatta: volt harangjátéka, elállítható riasztója és világító számlapja. Babbitt büszke volt rá, hogy ily pompás tárgy ébreszti fel. Társadalmi szempontból ez majdnem annyira tiszteletreméltó volt, mintha az ember drága Cordpneut vásárol.

Bosszúsan állapította meg. hogy most már nincs menekvés. De azért csak hevert tovább és gyűlölettel gondolt ingatlanügynöksége sok bosszúságára és bosszankodva gondolt családjára és önmagára. Tegnap éjfélig kártyázott Gunch Vergiléknél és ilyen ünnepi esték után reggeli előtt, mindig nagyon izgatott volt. Tán a rettentő, házilag készített sör volt az oka és a szivarok, melyekre ez a sör csábította. Tán azon bosszankodott, hogy a szép, szabad férfivilágból visszatért a hitvesek és gépírónők korlátolt körébe és az intelmekhez, hogy ne szívjon oly sokat.

A szomszéd hálószobából kiállhatatlanul vidáman hangzott ki: - Itt az ideje fölkelni György fiam!

A felesége hangja volt és valami csiklandó zörej, egy éles kefének gyors karmolászása, mint midőn a hajat fésülik ki belőle.

Babbitt hóka-kék pizsamába öltözött testével lomhán bujt ki a khaki-szín takaró alól. Fölült a táboriágy szélére és ujjaival borzas haját babrálta, miközben gömbölyded lábai önkéntelenül a papucsok felé tapogatóztak. Sajnálkozva tekintett a takaróra, mely a szabadságnak és hősiességnek volt a jelképe. Ugyanis egy gyalogvándorlás céljára vásárolta, melyet azonban soha meg nem valósított. De azért megmaradt a szemében a pompás lebzselés, a gyönyörűséges káromkodás és a férfias gyapjúing szimbólumának.

Kinézett az udvarra. A látvány elbájolta, mint mindig. Egy sikert ért zenithi üzletember udvara volt ez, kifogástalan egy udvar, mely gazdáját is kifogástalanná avatta. Aztán a hullámpléh-garázst vett© szemügyre.

- Nincs benne lendület, ebben a pléh-kalyibában, - szólt háromszázhatvanötödször ebben az évben, - másikat kell építenem, téglából. Ez az egyetlen dolog a portámon, ami nem modern.

Miközben kibámult, eszébe jutott, hogy új telektömbjén, Glen Oriole-on, közös garázst fog építeni. Hirtelen abbahagyta a szuszogást és az ugrálást. Csípőjének feszítette a karját és alvástól duzzadt arca egyszerre kemény vonásokat mutatott. Hivatásában derék férfinak mutatta magát, aki tud tervezni, parancsolni és végrehajtani.

Új eszméjének lendülete a tiszta, merev, nyilván nem használt halion át a fürdőszobába ragadta.

Babbitt háza nem volt nagy, miként a Rózsadomb többi házai sem, de valósággal fejedelmi fürdőszoba volt benne, porcelánnal, csempével és ezüstösen ragyogó fémmel pazarul ellátva. A kendőtartó nikkelbe foglalt üvegrúd, a kád elég hosszú lett volna egy porosz testőrnek, a mosdómedence fölött feltűnő kiállítási tárgyak: fogkefe-, borotvaecset-tartó, szappan-csésze, spongyatál, patikaszekrény, ragyogó és szellemes, mint valami villamos kapcsolótábla. De a levegőt valami pogány fogpaszta illata rontotta meg.

- Már megint ez a Veronika! Hányszor meghagytam, hogy csak gyöngypasztát vásároljon és már megint valami átkozott büdös portékát hozott, amitől majd elájul az ember!

A szőnyeg össze volt gyűrve és nedves volt. (Veronika lányának megvolt az a kalandos szokása, hogy olykor reggel fürdött.) Megcsúszott a szőnyegen egész a kádig. Átkozódva, dühösen ragadta kézbe a borotva-krémet, dühösen verte a habot és dühösen borotválkozott meg. A penge életlen volt, átkozottul kapart.

Átkutatta a patikaszekrényt és új pengét keresett Közben gondolta, mint ilyenkor mindig:

- Olcsóbb olyan izét vásárolni és a pengéket lefenni.

Most sorra került a gyakran átgondolt, de soha meg nem oldott probléma, hogy mit kezdjen a használt pengével, mely örökös veszedelmet jelentett gyermekei ujjainak. Mint rendesen, földobta a patikaszekrény tetejére és föltette magában, hogy egy szép napon az ott felhalmozott ötven-hatvan darabot eltávolítja. Növekvő hosszússággal végezte be a borotválkozást, a feje is fájt, a gyomra is üres volt. Midőn elkészült és kerek arca sima volt, a szemét pedig csípte a szappanos víz, a törülköző után nyúlt. A család törülközői nedvesek, hidegek és utálatosak voltak. Míg vaktában tapogatózott utánuk, megtapasztalta, hogy valamennyi nedves volt; az övé, a feleségéé, Veronikáé, Tedé, Tinkáé. Erre George F. Babbitt valami szörnyűt cselekedett: megtörülte az arcát a vendégtörülközőbe! Ez árvácskákkal hímzett tárgy volt, amely állandóan ott lógott a helyén, bizonyságául annak, hogy Babbitték a Rózsadomb legjobb társaságához tartoztak. Még eddig sohasem használták. Egy vendég, sem merte volna megtenni. A vendégek titkon a mindennapi törülköző egy csücskét használták.

Babbitt dühöngött.

- Bizisten, elhasználnak előlem minden törülközőt, minden átkozott darab rongyot csurom vizessé pocsékolnak és soha egyetlen száraz kendőt nem hagynak meg nekem - természetesen, én vagyok az utolsó kutya a házban -, és aztán ha véletlenül szükségem lenne rá és - én vagyok az egyetlen ember ebben az átkozott háziján, aki némi tekintettel vagyok az átkozott többiekre, aki gondol másra is és arra, hogy tán más is használhatná utánam az átkozott fürdőszobát.

Mire a hideg, lucskos törülközőket becsapta a fürdőkádba és örült, hogy ezzel is kifejezhette a bosszúját. Eközben csendesen betipegett a felesége és nyugodtan kérdi:

- De György, kincsem, mit művelsz? A törülközőket akarod kimosni? Igazán, nem kell, hogy magad mossad. Óh, György, te a vendégtörülközőt használod, mért teszed ezt?

Hogy Babbitt mit felelt rá, nincsen feljegyezve.

Hónapok óta most először rázta fel annyira a felesége, hogy rátekintett.

4.

Babbitt Myra asszony - Babbitt F. György felesége, - határozottan matrónaszerű teremtés volt. Szájszögletétől álláig ránc húzódott és nyaka telt volt. Hogy bizonyos koron már túl volt, abból tűnt ki legjobban, hogy már nem volt titkolni valója az ura előtt. Alsószoknyában, ványadt fűzőben mutatta magát és nem röstellte, hogy így látják. Annyira megszokta házaséletük egyhangúságát, hogy immár érettségében éppoly nem nélküli lény volt, mint valami vérszegény apáca. Derék, jólelkű asszony volt, szorgalmas asszony, de senki a világon, a tízesztendős Tinkán kívül, a legcsekélyebb érdeklődést nem tanúsított iránta, egyáltalán nem vett tudomást létéről.

Erre meglehetős alapos fejtegetés következett a törülközők társadalmi és házi szerepéről. Végül Babbitt bocsánatot kért feleségétől kissé kótyagos hangulata miatt. Majd megnyugodott, keresni kezdte alsóingét, melyet valaki gonosz szándékkal dugott el pizsamája alá. Már a barna öltönyére kerülve a sor, meglehetős barátságosan kérdezte:

- Mit gondolsz, Myra? Mit tegyek? Vegyem ma még magamra a barna öltönyt?

- Tudod, nagyon finomat mutat rajtad.

- Hát, Istenem, tudom, de ki kellene vasalni.

- Igen, igazad lehet.

- Csakugyan ki kellene vasalni.

- Hát bizony, nem ártana neki.

- Na igen, a kabátot nem kellene. Nincs értelme az egész öltönyt kivasalni, ha a kabát még úgyis megteszi.

- Igazad van.

- De a nadrágot ki kell vasalni. Ide nézz, nézd a ráncokat itt, igen, a nadrágot ki kell vasalni.

- Igazad van. Óh, György, miért nem hordhatnád a barna kabátot a kék nadrággal, melyről a múltkor azt mondtuk, hogy nem tudunk vele mit kezdeni.

- Teremtő Isten, láttad-e valaha, hogy az egyik öltöny kabátjához a másiknak a nadrágját viseltem volna? Hát minek tartasz voltaképpen? Valami facér könyvelőnek?

- Hát akkor mért nem veszed magadra a sötétszürke öltönyt és elmégy a szabóhoz és beadod neki a barnát?

Na, igazán ráfér a vasalás. De hol a manóba a szürke öltönyöm? Igen, itt van!

Az öltözködés további válságait aránylag szilárd nyugalommal győzte le. Fölvette az ujjatlan trikót, melyben úgy festett, mint valami kis fiú, aki meglehetősen kedvetlenül viseli vászon apród-öltönyét valami városi ünnepi felvonulásnál. Ahányszor ezt az alsóruhát fölvette, mindenkor áldotta a haladás Istenét, hogy nem kell azt a hosszú, szűk, ódivatú alsóruhát viselnie, amilyent apósa és üzlettársa, Thompson Henry hord. Aztán hátrafésülte és simította a haját. Ezáltal hatalmas homlokot kapott, mely két hüvelyknyivel hátrább domborodott az eredeti hajvonalnál. A legnagyobb csodát azonban a pápaszem föltevése művelte!

A szemüvegnek megvan a maga jellege: más a teknőc foglalatú szemüveg és más a vén falusi ember agyongörbült, ezüstkeretes okuláréja. Babbitt roppant nagy, kerek, foglalatnélküli, a legfinomabb üvegből csiszolt szemüveget hordott. A nyerge vékony aranyfonálból készült. Evvel a szemüveggel Babbitt modem üzletembert mutatott, aki parancsolni tud az alkalmazottainak, autóját vezeti, olykor golfozik és üzleti dolgokban nívót tart. Feje egyszeribe nem volt többé gyerekes, hanem imponáló. Előtűnt széles, tompa orra, egyenes metszésű szája, nehéz, hosszú felső ajka, kissé húsos, de erőteljes álla.

Szürke, jól szabott, jól kidolgozott ruháján nem volt semmi különös. Mintaszerű egy öltözék volt. Mellénye kivágását fehér paszomány szegte be, ami a tudós külsejére vallott. Fekete fűzős cipőt viselt, szolid, mintaszerű, de egyáltalán érdektelen cipőt. Csak ibolyaszín, kötött nyakkendője volt kissé kirívó. A barna öltöny zsebei tartalmának kiürítése a szürkébe, valóságos esemény volt. Babbitt az effélét nagyon komolyan vette. Ezek világrengető fontosságú dolgok voltak, akár a baseball vagy a republikánus párt. Ott volt a töltőtolla és ezüst ceruzatartója (a betét mindig hiányzott belőle), ezek a jobbfelső mellényzsebbe tartoztak. Nélkülük mezítelennek érezte volna magát, óraláncán egy arany zsebkés, egy ezüst szivarvágó, hét kulcs (kettőről nem tudta, hogy hová illenek) és mellékesen egy jó óra is függött. Ugyancsak az óraláncról fityegett egy jávorszarvas-fog, jeléül a Jávorok testvéri rendjébe tartozásának. Legjellemzőbb volt a jegyzőkönyve kicserélhető lapjaival, ez a modern és derék zsebkönyv rég elfelejtett emberek címeivel, óvatos feljegyzésekkel pénzutalványokról, melyek hónapokkal előbb befutottak, ragasztó híjas bélyegek, újságcikkek, melyekből Babbitt nézeteit és hosszú idegen szavait merítette, jegyzetek, melyek arra intették, hogy bizonyos dolgokat tegyen, melyeket esze ágába sem jutott megtenni.

De szivartárcája nem volt. Véletlenül soha senki meg nem ajándékozta vele és így nem szokott hozzá és ezért elpuhultaknak tartotta azokat, akik szivartárcát hordtak.

Végül kitűzte a Booster-klub jelvényét kabátja hajtókájára. Babbitt általa fontos és hűséges bajtársnak becsülte magát. Ez kapcsolta őt jó barátaihoz, férfiakhoz, akik tisztességesek, rendesek és üzleti körökben jelentősek voltak. Ez volt az ő kitüntetése, a becsületrend szalagja.

Az öltözködés finom részletei közben egyéb bonyolult gondjai is támadtak.

- Ma reggel annyira levert vagyok, - mondta -, azt hiszem, túl sokat ettem az este. Nem volna szabad azt a nehéz banán-rántottát készítened.

- De hisz’ magad kívántad!

- Az igaz, de... Mondok valamit: ha az ember túl van a negyvenen, akkor törődnie kell az emésztésével. Sok ember nem vigyáz magára. Azt mondom neked, hogy negyven éves korában minden ember vagy bolond vagy doktor, - azaz a maga doktora. A legtöbb ember nem gondol eleget a táplálkozással. Na, én például - természetesen a végzett napi munka után bőséges vacsora dukál, de mindkettőnkre üdvös lenne, ha délben kevesebbet ennénk.

- De, György, én itthon egészen könnyű ebédet eszem!

- Tán azt hiszed, hogy én, mint valami barom, teletömöm magamat, mert a városban étkezem? No, még mit! Az volna csak finom eset, ha neked kellene azt a kóficot megenned, amivel az Atlétikai-klub új gazdája traktál bennünket! Ma valahogy sehogy se érzem jól magam. Furcsa, itt a baloldalamon fáj valami, na, csak nem a vakbelem? Tegnap este is, mikor Gunch-hoz kocsiztam, fájt a gyomrom. Éppen itt - egy rövid, éles fájás volt. Én - hová a manóba is gurult az a tízcentes? Mért nem adsz mostanában aszaltszilvát reggelire? Persze minden este eszem egy almát, de több szilvát kellene főznöd a sok édes nyalánkság helyett.

- Legutóbb hozzá se nyúltál a szilvához.

- Valószínűleg akkor nem volt kedvem hozzá. Különben úgy rémült, mintha mégis ettem volna belőle. Mindenesetre - azt mondom, hogy hihetetlenül fontos. Éppen tegnap este mondtam Verg Gunchnak, hogy a legtöbb ember nem vigyáz az emésztésére.

- Hívjuk meg Gunchéket a jövő heti esténkre?

- Hát persze, semmi kétség.

- Hát ide vigyázz, György: azt szeretném, hogy estélyünkre vedd föl a finom szmokingodat.

- Ostobaság! A többiek nem hajlandók átöltözni.

- Persze, hogy átöltöznek. Gondolj csak rá, hogy Littlefieldék estélyére nem akartál átöltözni, holott a többiek mind megtették és mily zavarban voltál!

- Zavarban, az ördögbe is! Egyáltalán nem voltam zavarban. Mindenki tudja, hogy én is magamra vehetek éppoly estélyi zekét, mint akárki fia és azon aggódjam, hogy egyszer véletlenül föl nem veszem? Asszonyoknál, akik egész nap otthon ülnek, megjárja, de a férfi, aki egész nap nyúzza magát a munkában, minek bújnék estére a finom zekébe egy csomó fickó kedvéért, akivel aznap hétköznapi ruhában találkozott!

- De hiszen magad is tudod, hogy örülsz neki, ha szmokingban látnak az emberek. Utóbb is este magad bevallottad, hogy mennyire örültél, hogy belebújtattalak. Azt mondtad, hogy sokkal jobban érezted magad. Aztán György, nagyon szeretném, ha nem beszélnél folyton zekéről, mikor azt szmokingnak hívják.

- Na és aztán! Mi a különbség?

- A finom népek mind úgy hívják. Képzeld el, ha Lucile McKelvey meghallaná, hogy estélyi zekét mondasz.

- Ugyan, ne nevettesd ki magad! Lucile McKelvey csöppet sem imponál nekem. Emberei szörnyen közönségesek, bár a férje és az apja milliomosok. Vagy tán a magad társadalmi előkelőségét akarod vele fitogtatni? Hát csak annyit mondok, hogy tisztelt atyai ősöd, Henry T. még csak zekének sem mondja, ő csak vágottfarkú ujjasnak nevezi, melybe csak úgy lehetne belekényszeríteni, ha előbb kloroformmal elkábítanák.

- Kérlek, György, ne légy neveletlen!

- Egyáltalán nem akarok neveletlen lenni, de bizisten már te is olyan rigolyás vagy, mint Veronika. Mióta ez a lány hazajött az egyetemről, nem lehet kibírni vele. Nem tudja, hogy mit akar. Na, én ugyan tudom, hogy mit akar: egy milliomoshoz akarna férjhez menni és Európában szeretne lakni. Egyidőben pedig itt akarna maradni Zenithben, szocialista agitációt fejtene ki, vagy valami jótékonysági vállalkozást vezetne, vagy más efféle fránya ügyet. Ted sem különb. Szeretne egyetemre járni és nem szeretne egyetemre járni. Hármuk közül csak Tinka tudja, hogy mit akar. Nem bírom megérteni, hogy mint került családomba két olyan határozatlan teremtés, mint Róni és Ted. Én tán nem vagyok Rockefeller, sem James J. Shakespeare, de mindenesetre tudom, hogy mit akarok és megmaradok egy dolog mellett és az üzletben kitartok és - tudod, mi a legújabb? Amennyire ki tudtam, Tednek az a legfrissebb eszméje, hogy moziszínész lesz és - és már százszor megmondtam neki, hogyha egyetemet végez és lesz tehetsége, bevezetem az üzleti életbe. Veronika csöppet sem jobb! Nem tudja, hogy mihez fogjon! Na, gyere. Még mindig nem vagy készen? A lány már három perce, hogy csöngetett.

II. FEJEZET

1.

A hálószoba tompa, kellemes színekben volt tartva egy díszletfestő legjobb tervei szerint, aki Zenith legtöbb építészének az „interieur”-öket készítette. A falak szürkék, az ajtók és ablakok fehérek, a szőnyegek derült kékszínűek voltak. A bútorok pedig igazán csalódásig hű mahagóni-utánzatok - a komód a nagy, tiszta tükörrel, Babbitt asszony toalettasztala, a sok nehéz ezüsttárggyal, a két sima ágy, közte egy asztalka, mintaszerű elektromos lámpával, vizespohárral és egy mintaszerű, színesen illusztrált, éjjeliasztalra való könyvvel. - Hogy miféle könyv volt, nem lehetett megállapítani, mert még sohasem nyitották ki. A matracok erősek, de nem éppen kemények voltait, a modern matracművészet valóságos diadalai és súlyos pénzbe kerültek. A melegvíz-fűtőtest méretezése pontosan megfelelt a tudományos előírásnak a szoba köbtartalmának megfelelően. Az ablakok nagyok, könnyen zárók, a rollók és zsinórok szavatolt tartós lenből készültek. A hálószoba valóságos mestermű volt, mintha csak kivágták volna a „Derült otthonok középjövedelműek részére” című albumból. E szobának azonban semmi köze nem volt Babbittékhez, sem senki más emberfiához. Semmiféle jel nem mutatta, hogy itt emberek éltek és szerették, éjfélkor szenzációs regényeket olvastak, vasárnap reggel felségesen lustálkodtak volna. Olyan benyomást tett, mint valami kitűnő hotelszoba. Az ember azt várta, hogy egyszer csak bejön a szobalány, elrendezi valami vendég részére, aki egy éjszakára marad ott, aztán elmegy, anélkül, hogy visszatekintene, vagy valaha is gondolna rá.

Rózsadombon ilyen volt minden második hálószoba.

Babbitték háza ötéves volt. Az egész éppoly ragyogóan új, mint a hálószoba. A legjobb ízléssel volt berendezve, a legjobb és legolcsóbb szőnyegekkel ellátva, egyszerű, egészséges építkezés, minden modern kényelemmel berendezve. Gyertyák és rendetlen kandallók helyét az elektromosság foglalta el. A háló faburkolatán három helyen volt kapcsoló az elektromos lámpák részére, az előcsarnokban Vampyr-porszívó, a szobákban a zongoralámpa és a villanyos szellőző, a csinos ebédlőben a villanyos kávéfőző és a villanyos pirító részére. Ugyancsak az ebédlőben volt látható a közkedvelt csendélet: egy haldokló lazac egy halom osztriga tetején.

Csak egy dolog nem volt rendben Babbitték házában: nem volt igazi otthon.

Babbitt a reggelihez ugrálva, tréfálva szokott lemenni. Ma azonban valahogy minden fonákul sikerült. Miközben ünnepélyesen lépdelt a halion végig, egy pillantást vetett Veronika hálószobájába és kijelentette:

- Minek ez az előkelő ház, ha az ember családjának a tagjai ezt nem értékeidé, az életben tehetségtelenek és az üzlet iránt nem érdeklődnek.

Maga előtt látta valamennyit: Veronikát, a nehézkes, huszonkétéves, barnahajú lányt, aki éppen most végezte el az egyetemet és fölös gondokat okoz magának az emberi kötelesség, a női nem és Isten miatt és elborultan sopánkodik javíthatatlanul rosszul sikerült szürke sportöltözéke fölött. Ted - Babbitt Roosevelt Tivadar - csinos tizenhétéves fiú. Tinka - Katalin - tízéves, lángvöröshajú gyermek, kinek áttetsző bőre túlságos nyalánkságot és bőséges tejszínfagylalt fogyasztást árul el.

Babbitt nehézkesen jött be, de nem mutatta ingerlékenységét. Nem volt ínyére a házizsarnokot játszani és örökös zsörtölődésének amúgy sem volt jelentősége. Rászólt Tinkára, mint minden reggel:

- Hogy vagy, cica?

Lehörpintett egy csésze kávét és remélte, hogy ezzel a gyomrát és a lelkét kibékíti. Csakugyan, már nem volt az az érzése, mintha a gyomra nem tartoznék a személyéhez. De Veronika ismét lelkiismereti problémákat vetett fel. Babbittnek terhére volt vele és ismét föltámadtak benne régóta rágó kétségei élete, családja, üzlete iránt.

Veronika hat hónapja hivatalnokoskodott a Gruensberg-féle Borkereskedelmi Rt.-nél és kilátása volt rá, hogy Gruensberg titkárnője lesz. Így legalább - gondolta Babbitt - valami hasznát veszi a drága egyetemi éveknek, míg kedvet kap a férjhez menésre és a megállapodott életre.

Veronika megszólalt:

- Apa, beszéltem egy kolleganővel, aki egy jóléti intézményben dolgozik, - óh, apa, micsoda aranyos csecsemők kerülnek oda tejosztáskor, - érzem, hogy kötelességem volna ott közreműködni, megérdemelné a fáradságot.

- Hogy érted azt, hogy megérdemelné a fáradságot? Ha Gruensberg titkárnője lennél - és tán az is lennél, ha gyakorolnád a gyorsírást, ahelyett, hogy minden áldott este koncertbe és dáridóba csavarogsz el - és heti harmincöt-negyven dollár megérné a fáradságot!

- Igen, tudom, de - ah, szeretnék közreműködni. - Legszívesebben valami gondozóban szeretnék dolgozni. Talán valamelyik áruház berendezne a számomra valami jóléti-osztályt, csinos tarka karton behuzattal, szalmafonatú karosszékekkel és minden egyéb hozzávalóval? Vagy tán részt vehetnék...

- Most jól idefigyelj! Elsőbb is meg kell értened, hogy ez az egyenlőségi, jóléti, üdültető fecsegés csak arra jó, hogy ajtót nyisson a szocializmusnak. Minél inkább átlátják az emberek, hogy nem számíthatnak kényeztetésre, ingyen abrakoltatásra és ingyen iskoláztatásra a porontyaik számára, annál inkább nekilátnak a munkának és dolgozni fognak - termelni, termelni! Erre van az államnak szüksége és nem arra a sok fellengző zagyvaságra, ami csak gyöngíti a dolgozó osztály energiáját. És te is - inkább a hivatásoddal törődnél, ahelyett, hogy ezekkel az ostobaságokkal foglalkozol. Mikor fiatal voltam, elhatároztam magamban, hogy mit fogok tenni és aztán tüskön-bokron keresztül kitartottam mellette, így vittem is aztán valamire. Myra, mért vágja a szolgáló a kenyeret ilyen apró darabkákra? Hisz meg se lehet fogni. Aztán meg hideg is!

Ted, a nagy East-Side kollégium növendéke, egész idő alatt hasztalan próbált szóhoz jutni, végül kitört:

- Mondd, Róni, estére...

- Ted, leszel oly szíves és nem szakítod félbe apádat, mikor komoly dolgokról beszélünk!

- Eh, ostobaság! - folytatta Ted nyugodtan. - Mióta tévedésből kiengedtek az egyetemről, te szalmiákszesz, te, azóta oly magasan hordod az orrod és fennhéjázóan fecsegsz problémákról, melyekhez konyítani is... Különben... estére szükségem van az autóra.

- Úgy, szükséged van rá? Valószínűleg magamnak lesz rá szükségem - dohogott Babbitt.

- Igen, szükséged van rá, ravasz fiú! Hát én fogom használni! - tiltakozott Veronika.

Mire Tinka nyafogva:

- Ah, papa, azt ígérted, hogy esetleg magaddal viszel bennünket Rosedale-be!

- Vigyázz, Tinka, a vajba ér az ujjad! - figyelmeztetett Babbitt asszony.

Mind dühösen néztek egymásra, Veronika még odasziszegte:

- Ted, te ripők módon viselkedsz az autó körül.

- Te persze nem, egy-ál-ta-lán nem! Te csak meg akarod kaparítani rögtön vacsora után és ott állhat fél éjszaka valamelyik barátnőd háza előtt, míg fenn ültök és irodalomról és széplelkű ifjakról csevegtek, akikhez férjhez mennétek, - ha ugyan megkérnének benneteket, - szólt őrjítő nyugalommal Ted.

- Apának sohse kellene megengedni, hogy az autót használd. Te és azok a semmiházi Jones-fickók úgy száguldtatok, mint az őrültek. Ki hallott olyat, hogy valaki a chantanqua-téri kanyarulatot negyven kilométeres sebességgel vegye?

- Na, ezt meg már ki mesélte neked? Te, te úgy remegsz a gép mellett, hogy hegynek fel lefékezel!

- Ez már nem igaz! És te - tele szájjal eldicsekszel vele, hogy mennyire érted a motort és Eunice Littlefield mesélte, hogy azt mondtad neki, hogy az elektromos battéria táplálja a generátort.

- Te pedig, kedvesem, nem tudod megkülönböztetni a generátort a differenciális...

Tednek minden joga megvolt a fölényeskedésre: született mechanikus volt, aki örökösen a gépekkel babrált.

- Most aztán elég legyen! - vettette magát közbe Babbitt és rágyújtott pompásan ízlő első szivarjára, miközben az „Advocate Times” vezércikkét éltető méregként szívta magába.

Ted alkudozni próbált:

- Becsületemre, kellene is nekem az a vén tragacs, csakhogy megígértem néhány lánynak az osztályomban, hogy elviszem őket egy karénekpróbára. És látod, nem tehetek róla, de egy gentlemannek eleget kell tennie társadalmi kötelezettségeinek.

- Ez igazán sok! Te és a társadalmi kötelezettségek az iskolában!

- Igen, de exkluzívak is vagyunk, amióta egyesültünk a csirkeudvarral, a felsőbb lányokkal! Van köztünk két milliomos fia is. Voltaképp nekem is kijárna a saját külön autó, mint egy csomó más fiúnak az iskolánkban.

Babbitt majd lefordult a székről:

- Úgy, saját külön autó kellene? Hát jacht és ház és miegyéb nem kellene? Ez aztán mindennek a teteje! A fickó nem tudja, nem bírja lerakni a latin vizsgáját és elvárja, hogy autót vásároljak neki, tán sofőrt is tartsak hozzá, esetleg léghajót is. Mindezt jutalmul a nehéz munkájáért, hogy Eunice Littlefield-el a mozikba futkos. Nos, kedvesem, mielőtt azon kapnál rajta...

Később Ted diplomatikusan kivette Veronikából, hogy estére a Kutya-macska színházba készül. Rávette, hogy a lány a színházzal szemben levő cukrászda előtt álljon meg az autóval, onnét majd ő elviszi. Aztán bonyolult megállapodások történtek a kapukulcs és a benzintöltés tekintetében.

Alig kötötték meg a fegyverszünetet, midőn Ted megjegyezte, hogy Veronika barátnői kacagni való, fölfuvalkodott, gágogó ludak. Viszont a lány szerint az ő pajtásai csupa utálatos, elbizakodott majmok, barátnői pedig réméé, apró, sivítozó, műveletlen lányok.

- Különben utálatos, hogy annyit cigarettázol és ez az öltönyöd is, őszintén szólva, egyenesen nevetséges, az ember rosszul lesz, ha rád néz, - folytatta Veronika szeretetreméltóan.

Ted pedig ezalatt a tükörben önelégülten gyönyörködött a saját képmásában, öltönye testhezálló, szűk nadrággal, mely csak a cipőszárig ért, a legújabb divatú volt, hátul övvel, mely semmit sem övezett. Nyakkendője roppant fekete selyem csokor volt. Lenszőke haja választék nélkül, simán, fénylőn hátra volt fésülve. Midőn iskolába ment, föltette hosszú, lapáternyős sapkáját. Legragyogóbb azonban a mellénye volt, melyért takarékoskodott, kunyerált és ravaszkodott: valóságosan fantasztikus egy mellény volt, őzbarnaszínű számos hókapiros pettyel.

De mindez nem volt fontos. Ted ruganyos, fürge, heves fiú volt, a szeme - ő maga cinikusnak tartotta - tele becsületes lelkességgel. De nem volt túlságosan udvarias. A szegény, nehézkes Veronikának intett és vontatottan szólt:

- Úgy találod hát, hogy nevetségesek, kacagni valók, kifigurázni valók volnánk, én pedig a nyakkendőnket mesésnek találom!

- Úgy találod - szólt rá Babbitt. - De miközben csodálod magad, csak arra kívánlak figyelmeztetni, hogy férfiúi szépségedet csak emelné, ha a tojássárgáját kitörölnéd a szájad szögletéből.

Veronika vihogott, mert győztesnek érezte magát a családi harcban. Ted reménytelenül tekintett rá és rákiáltott Tinkára:

- Hogy a kánya csípjen meg, ne öntsd rá az egész cukrot a zabkásádra!

Midőn Veronika és Ted eltávoztak és Tinka is szobájába vonult, Babbitt sóhajtva szólt a feleségének:

- Mondhatom, csinos egy család! Nem állítom magamról, hogy valami jámbor bárány volnék, néha tán kissé morgós kedvemben vagyok a reggelinél, de ezt a zsörtölődést, ezt az örökös bakafántoskodást nem lehet kibírni. Becsületemre, az az érzésem, hogy el kell innét valahová mennem, ahol nyugalom van. Ha az ember egész életét azzal töltötte el, hogy gyerekeinek lehető jó nevelést adjon, igazán lesújtó látni, hogy úgy marakodnak, mint a hiénák és soha-soha - itt az újságban olvasom - olvastál már ma újságot?

- Nem, György. - Huszonhároméves házasságuk ideje alatt Babbitt asszony mindössze hatvanhétszer olvasta előbb az újságot, mint a férje.

- Csomó újság. Rémes tornádó délen. Igazán súlyos szerencsétlenség. De ez, látod, ez igazán mesés! Itt a vég kezdete ezekre a fickókra! New York tanácsa né Irány törvényt fogadott el a szocialisták ellen. A New York-i liftesek sztrájkja, egy csomó gimnazista ugrott be a helyükbe. Ezekből derék fickók lesznek! No nézd, egy vízhatlan munkászubbonyt viselő fickót polgármesternek választottak meg. Mit szólsz hozzá?

- No még ilyet? - szólt nagy érdeklődést mutatva a felesége, bár az egészből egy szót sem hallott. Majd később elolvassa a címeket, a társasági híreket és az áruházak hirdetéseit.

- Nos, hát ehhez mit szólsz? Charley McKelvey még mindig elszédíti a társaságot. Hallgasd csak meg, mit ír a tegnapi estélyükről az a fellengző riporter-hölgy:

„Soha a Társaság magasztosabb eseményt nem jegyezhet föl, mint McKelveyék tegnapi estélyét. Nagy rétek és pompás tájék közepette fekszik látványosságszámba menő házuk, mely hatalmas falai ellenére is bájos, barátságos otthon. A pompás termek, - melyeknek berendezése méltán híres, - McKelveyék előkelő vendége, J. Sneeth kisasszony tiszteletére rendezett bálra tegnap este megnyíltak. A nagy hall oly térpazarlással épült, hogy ideális tánctermet alkot és tükörsima pallója elragadó ünnepi menetet tükrözött vissza. Még a tánc örömei is elhalványultak a bizalmas tété á tété csábító lehetőségei mellett, melyekre a hosszú könyvtárterem fejedelmi kandallója alkalmat adott. A szalonok süppedő fotőjei bájos suttogásra, kettesben édes titkolódzásra hívogatott. A biliárd-teremben dákót lehetett ragadni és hőstetteket végbevinni olyanoknak, akiknek Cupido és Terpszichore nem a múzsájuk.”

Sok, nagyon sok következett még ezután előkelő nagyvárosi újság stílusban. Babbitt nem bírta elviselni. Morogva tépte össze az újságot. Tiltakozott:

- Ez már igazán hallatlan! Én szívesen elismerem McKelvey minden jó tulajdonságát. Mikor együtt jártunk iskolába, éppoly szegény flótás volt, mint a többiek mind és most milliomos, anélkül, hogy a szükségesnél kevésbé lett volna becsületes vagy a szükségesnél több városatyát vesztegetett volna meg. A háza derék egy ház, - ámbár nincsenek „hatalmas kőfalai” és nem éri meg a kilencvenezret, amibe került. De ha elkezdenek McKelvey cimboráiról úgy beszélni, mintha csupa Vanderbilt lenne, - hát akkor azon egyszerűen kacagni tudok.

Babbitt asszony félénken szólalt meg:

- Mégis szeretném egyszer belülről látni a házát. Csodás lehet. Sohse voltam még benne.

- Na, én már voltam benne. Jó egy néhányszor voltam benne. Hogy üzletileg tárgyaljak Charlesszal, esténként. Nem valami különös. Nem is szeretnék együtt vacsorázni azzal a felfuvalkodott csordával. Fogadok, hogy többet keresek, mint egyik-másik szélhámos ott köztük, aki mindenét odaadja egy frakkért és nincs a testén egy szál rendes fehérnemű. Mit szólsz hozzá?

Majd a feleségére tekintett és bozontosra ráncolva a szemöldökét, így folytatta:

- Igen, talán - voltaképp kár, hogy nem állunk összeköttetésben a McKelvey-féle emberekkel. Hisz megpróbálhatjuk, meghívhatjuk egy este vacsorára. Eh, a manóba is, minek vesztegetnék vele az időnket? A mi kis körünk sokkal kedélyesebb, mint azok a pénzeszsákok! Csak téged, lelkem, kell összehasonlítani azzal a kis neuraszténiás madárral, Lucile McKelveyvel - csupa fellengző szóbeszéd és kiöltözve, mint valami parádésló. Te viszont tűzrőlpattant, derék menyecske vagy, lelkem!

Megcsókolta - azaz nem csókolta meg amúgy igazában, - hanem mozdulatlan ajkával megérintette felesége érzéketlen arcát. Miközben a garázsba sietett, magában mormolta:

- Istenem, micsoda egy család! És most Myra szemrehányásokkal fog előhozakodni, hogy nem élünk milliomos-stílusban. Úristen, sokszor legjobb szeretnék mindent a faképnél hagyni és odébb állni! És az a sok, utálatos apró-cseprő üzleti gond. Én, én ostobaságokat csinálok - pedig nem is akarom, de én - olyan átkozottul fáradt vagyok!

III. FEJEZET

1.

Babbitt számára autója, miként Zenith legtöbb jómódú polgárának, a költészetet és drámát, a szerelmet és hősiességet jelentette. Irodája a kalózhajót jelképezte, az autó ellenben veszedelmes expedíciót föl nem fedezett partok felé.

A mindennapos, roppant válságok közt az autó elindítása volt a legdrámaiabb. Hideg reggeleken ez lassan történt. Először a motor hosszú, félénk berregést hallatott; néha étert kellett csöpögtetni a cilinder szelepjeibe, ami oly érdekes volt, hogy reggelinél minden egyes csöppről jelentést kellett tennie és egyúttal hangosan kiszámította, hogy mibe kerül minden egyes csöpp.

Ezen a reggelen valami homályos előérzete volt, hogy valami nem fog simán menni és becsapottnak érezte magát, midőn a keverék szép erősen robbant és a kocsi, midőn kifelé farolt a garázsból, nem is horzsolta a sok nekihajtástól össze-vissza karcolt és zúzott kapufelet. Zavarban volt. Szándékánál szívélyesebben köszönt jóreggelt szomszédjának, Sam Doppelbraunak. Ez titkár volt egy fürdőszoba-berendezésekkel foglalkozó, kitűnő cégnél. Kényelmes házának nem volt semmiféle építészeti stílusa. Nagy szekrényt alkotott, laposra nyomott toronnyal és széles verandával: az egésznek ragyogó tojássárga volt a színe. Babbitt rossz véleményt táplált szomszédjai iránt: bohémeknek tartotta őket. Házukból éjféli zene és szemérmetlen kacarászás hallatszott ki. Suttogtak velők összeköttetésben csempészett pálinkáról és őrült iramú autókirándulásokról. Babbitinek sok estén adtak alkalmat energikus kijelentésekre:

- Én nem vagyok puritán és semmi kifogásom ellene, ha az ember néha-néha felönt egy kortyot a garatra, de felháborít, ha Dopelbrauék botrányos és nyilván szemérmetlen kirándulásaira gondolok!

Babbitt másik szomszédja Howard Littlefield, a filozófia doktora, szigorúan modem házban lakott, melynek alsó része sötétvörös téglával van burkolva. Erkélyét ólomba foglalt ablakok és a ház felső részét világos stukkó díszítette, a tető pedig vörös cseréppel volt födve. Littlefield volt a szomszédság nagy tudósa, tekintély minden téren, kivéve a kisgyerekeket, a szakácsművészetet és az autót. Művészettörténész és a nemzetgazdaságtan doktora a Yale-egyetemen. Személyzeti főnöke és a reklám-osztály vezetője volt a zenithi közúti vasúttársaságnak. Tíz órai előkészület után a városi tanács bizottsága vagy az állam törvényhozó testületé előtt hosszú számsorokkal és Lengyelországból vagy Új-Zélandból vett precedens esetekkel megcáfolhatatlanul bizonyította be, hogy a Közúti Vasúttársaság a közönséget őszintén szereti és alkalmazottainak gyöngéden gondját viseli, továbbá, hogy részvényei kizárólag özvegyek és árvák tulajdonában vannak és amit a társaság keresztül óhajt vinni, az előnyére válik a tőkéseknek, mert emeli az ingatlanok értékét és csökkenti az adókat. Ismerősei mind hozzáfordultak, ha meg akarták tudni a saragossai csata idejét, a „sabotage” szó pontos értelmét, a német márka sorsát, a „hinc illae lacrimae” jelentését vagy a kátránytermékek számát. Babbitt tisztelettudással vette tudomásul, hogy Littlefield saját bevallása szerint gyakran éjfélig tanulmányozza a parlamenti jelentések számadatait, valamint a kémia, archeológia és ichthyológia legújabb közleményeit és gúnyos élvezettel állapítja meg a szerzők egyes tévedéseit.

Littlefield nagyszerű értéke azonban példás viselkedésében rejlett. Bámulatos tudása ellenére éppoly szigorú presbiteriánus és éppoly meggyőződéses republikánus volt, mint Babbitt. Megerősítette az üzletembereket hitükben. Ezek csak szenvedélyesen és ösztönösen érezték, hogy üzleti és magántevékenységük példásan kifogástalan, Littlefield pedig a történelemből, a közgazdaságtanból és a radikálisok vallomásaiból bizonyította be igazaikat.

Babbitt őszintén büszke a nagy tudós szomszédságára és hogy ennek lánya, Eunice jóban volt a fiával, Teddel. A lány tizenhatéves volt és kizárólag a statisztika érdekelte, mely a mozistarok életkorára és fizetésére vonatkozott.

Már külsőleg is mutatkozott a különbség a könnyelmű Sam Doppelbrau és az igazán értékes jellemű Littlefield közt. Doppelbrau negyvennyolc évéhez képest, nyugtalanítóan fiatal volt. Fekete keménykalapját hátracsapva viselte és piros arcát nevető ráncok szelték keresztül-kasul. De Littlefield negyvenkétéves korához képest vén volt: magas, széles és nehézkes. Aranyfoglalatú pápaszeme mélyen be volt ágyazva arca hosszú ráncaiba; a haja kúsza, zsíros fekete tömegbe csapzott, beszédközben lármásan szuszogott, foltos fekete mellényén egyetemi jelvénye ragyogott, szutykos pipaszaga volt, ünnepélyes, mint valami temetés és némi kenetes jámborsággal ruházta föl a fürdőberendező céget.

Littlefield a háza előtt állt, midőn Babbitt köszöntötte és szokatlanul korán rágyújtott második szivarjára.

- Pompás egy reggel, - szólalt meg Littlefield.

- Közeledik hamarosan a tavasz.

- Igen, már egészen kitavaszodik - hagyta rá Littlefield.

- De az éjszakák még hűvösek. Az éjjel két takarót kellett magamra húznom a verandán.

- Valóban, az éjjel nem volt éppen meleg.

- Azt hiszem, ezután már nem kapunk több hideget.

- Nem, de azért még tegnap Tiflisben, Montanában nagy hó esett - folytatta a tudós - és emlékezzék csak a három nap előtti roppant hóviharra, mely nyugaton dühöngött. Coloradóban harminchüvelykes hó esett, és két évvel ezelőtt, április huszonhetedikén, mekkora hóviharunk volt Zenithben!

- De igaz! Mondja, barátom, mi a véleménye a republikánus jelöltről? Kit választanak meg elnöknek? Nem gondolja, hogy itt volna az ideje, hogy végre igazán erőteljes közigazgatást kapjunk?

- Véleményem szerint az országnak elsősorban erőteljes, megbízható, szakszerű kormányzásra van szüksége. Amire szükségünk van, az az üzletszerű vezetés - szólt Littlefield.

- Örülök, hogy ezt halom öntől! Igazán örülök, hogy ezt hallom. Nem voltam vele tisztában, hogy egyetemi és egyéb összeköttetései mellett, miféle állást foglal a dologban és nagyon örülök, hogy önnek is ez a véleménye. Amire az államnak a mai konjunktúra mellett szüksége van, az nem valami egyetemi tanár, sem pedig a külügyi dolgokba való belekontárkodás, hanem egy derék, egészséges, üzleti módszerrel dolgozó adminisztráció, mely a fellendülést lehetővé fogja tenni.

- Úgy van. Még általában nem tudják, hogy Kínában is vissza kell vonulniuk a tudósoknak a gyakorlat emberei elől és ön érti, hogy ebből mire lehet következtetni.

- Ne mondja, igazán? Hihetetlen! - szuszogott Babbitt, aki a világ eseményeit most már megnyugtatóbbaknak találta. - Na, nagyon kellemes volt egy percig minderről elcsevegni önnel. Most már sietnem kell az irodába, hogy néhány klienst megnyúzzak. Isten önnel, vén barátom. Ma este látjuk egymást. Isten önnel!

2.

Az autó leállítása az iroda előtt éppoly korszakos dráma volt, mint az elindítás. Miközben befordult az utolsó utcasarkon, már messziről keresett egy üres helyet a leállított kocsik sűrű sorában. Bosszús volt, hogy elszalasztott egy lyukat, ahova fürge vetélytársa hirtelen befurakodott. Most egy autó kimegy a sorból, Babbitt tempót lassít, magasra tartja a kezét, figyelmezteti vele az utána következő kocsikat, izgatottan int egy öregasszonynak, hogy kotródjék az útból, kitért egy teherautónak, mely oldalt egyenest neki tartott. Első kerekei súrolták az előző kocsi sárhányóját, majd megállt és lázas izgalommal rángatta a féket, becsúszott az üres helyre és tizennyolc hüvelyknyi térségen addig manőverezett, míg párhuzamos helyzetbe hozta járművét a járdaszegéllyel. Mesteri, bátor kaland volt. Az első kerékre rákapcsolta kipróbált biztonsági lakatját és önelégülten átment a Reeves-épületben levő ingatlanforgalmi irodájába.

A Reeves-épület tűzbiztos volt, mint valami kőszikla és teljesítőképes, mint egy írógép. Tizennégy emelete sima, sárga téglából épült, világos, egyenes, dísztelen vonalakkal. Ügyvédek, orvosok, gép-, drótsövény-, bányarészvényügynökök népesítették be az irodákat. Az ablakokon arany cégfelírások. A kapubejáró sokkal modernebb volt, semhogy oszlopdíszben ragyogott volna: előkelő, csinos és célszerű formát mutatott.

Babbitt az utcáról is beléphetett volna irodájába, miként a többi ügyfelek, de a házhoz tartozás érzésével töltötte el, ha a hátsó ajtón és a belső folyosóra lépett be. Ott fogadta a falubeliek köszöntését.

A Reeves-épület folyosóit benépesítő kisemberek: liftesek, gépészek, felügyelőit, egy furcsa, sánta újságos ember, egyáltalán nem voltak városi népek. Falusiak módjára viselkedtek ott, akik csak egymással és az Épülettel törődtek. Főutcájuk a bejáró volt kőpadozatával és szigorú márvány mennyezetével. Legélénkebb pontja a fodrászbolt, mely azonban kényes dilemmát jelentett Babbittnek. Ő ugyanis a Thornleigh-szálló ragyogó, pompeji stílben épült fodrász szalonjába járt és valahányszor a Reeves-fodrászbolt előtt elhaladt, ami napjában tízszer, százszor is megesett, mindenkor hűtlennek érezte magát a falujával szemben.

A falusiak tisztelettel köszöntötték, akár hajdan a földesurakat. Békét és méltóságot árasztott maga körül, a reggeli torzsalkodás árnyéka is szertefoszlott lényéről.

De csakhamar megjelent a diszharmónia.

Graff, - utazóügynöke, - telefoni tárgyalása ijesztően nélkülözte azt a határozott fellépést, mely fegyelmezi a vásárlót.

- Mondja csak, hm, volna egy házam, mely önnek megfelelne - a Percival-ház, Lintonban. Ah, már látta? Nos, hogy tetszett?... Hm... ah... igen, értem.

Miközben Babbitt tölgyfaburkolatú belső irodájába vonult, azt latolgatta magában, hogy milyen roppant nehéz olyan tisztviselőt találni, akinek megingathatatlan a hite az eladás biztos lehetősége tekintetében.

Babbitten és társán kívül, aki ritkán járt be, kilencen voltak az irodában. Graff, egy szenvedélyes dohányos és biliárdozó fiatalember, az öreg Pennimann, a mindenes, házbérbeszedő és biztosítási ügynök, megtört, hallgatag, ősz ember, akinek valamikor önálló ügynöksége volt a büszke Brooklynban; Laylock a Glen Oriole telep ügynöke, egy lelkes selymesbajuszú, nagycsaládú férfi; McGoun kisasszony, a fürge és meglehetősen csinos gépírónő, Bannigan kisasszony, a nehézkes, lassú, de szorgalmas könyvelőnő, továbbá négy jutalékos ügynök, akiket a szükséghez mérten vettek igénybe.

Babbit kalitkájából kinézett az irodába és szomorúan gondolta: - McGoun kitűnő gépírónő, de ez a Graff és a többi hülye...

A tavasz minden gyönyörűsége elszállt ebben az áporodott irodai levegőben.

Rendesen gyönyörködni szokott az irodájában, hogy „ezt az igazán nagyszerű művet” létesíthette; rendesen kellemes izgalmat váltott ki belőle, hogy minden olyan csinos és új körülötte és hogy szorgalmasan dolgoznak emberei. Most azonban mindent ízléstelennek talált: a fürdőszobára emlékeztető csempe-padlót, az okkersárga fém-mennyezetet, a fakó térképeket a betonfalakon, a világos tölgyfaszékeket, az olajbarnára mázolt iratszekrényeket.