Papám – részlet
Author: Forgách András
Date: 2026
Keywords: 894.511-31; Regény
Description: A tizenkilenc éves Marcell, egy sikeres erdélyi kereskedőcsalád sarja hamis útlevelében az angol konzul valódi pecsétjével Constanţa kikötőjében hajóra száll, hogy Isztambulon és Bejrúton át kivándoroljon Palesztinába. Jeruzsálemben beiratkozik az egyetemre, majd az illegális Palesztin Kommunista Párt utasítására belép a brit hadseregbe. Négyéves térképész közlegényi szolgálatát követően, miután Romániában maradt családját kiirtották, végzetesen beleszeret Bruriába, ebbe az utcakölyökbe oltott istennőbe, akit a háború végeztével magával visz Magyarországra, hogy együtt építsenek ott egy új vil
Publisher: Jelenkor Kiadó
Rights: © Minden jog fenntartva

Forgách
András

Papám
– részlet –
Jelenkor

© Forgách András, 2026
© Jelenkor Kiadó, Budapest, 2026
Minden jog fenntartva

ISBN 978 963 518 446 0

Papa pipával

A papám szájában lógó pipa inkább csak dísz volt, és szimbólum, nem holmi életre szóló szenvedély; sem azelőtt, sem azután nem tűnik föl egyetlen róla készült fényképen sem, kivéve, amikor a magát minden helyzetben föltaláló, pár év múlva bestiálisan meggyilkolt nagyanyám a másodrendű román állampolgároknak felállított kiképzőtáborból az utolsó pillanatban mentette ki egy szem fiacskáját, akivel férje halála óta egy ágyban aludt, és aki immár egy fekete-tengeri kikötőben várt a hajója indulására, mivel ennek az eszes, jóképű, túlságosan is elkényeztetett bukaresti joghallgatónak a szájába helyezett pipa egy arra tett kísérlet volt csupán, hogy szertelen, rendetlenségre hajlamos lényének komoly és megbízható, mondhatni, férfias külsőt kölcsönözzön. A pipát az Ígéret földjére lépve szinte azonnal elhagyta valahol, reménytelenül absztinens volt és maradt egész életében, nem ivott, nem dohányzott, egyszerűen nem volt tehetsége hozzá, hogy átadja magát bármilyen szenvedélynek, kivéve a másik nemmel kapcsolatos szenvedélyeit, mulatni nem tudott, dohányosnak komolytalan volt, nevetségesen fújta ki a füstöt, a legjobb konyakba is csak a nyelve hegyét dugta bele, szeszek helyett egyedül a világmegváltó eszmék tudtak belőle másnaposságot, dühöt vagy boldogságot kiváltani. Konok absztinenciáját csodálkozva konstatálták a legkülönbözőbb korú és társadalmi helyzetű hölgyek, akik furfangos bókjainak vagy kétértelmű szójátékainak nem tudtak ellenállni, vagy nemük azon képviselői közé tartoztak, akik egy csecsemőképű férfit önkéntelenül is el akarnak ringatni, meg akarnak szoptatni, ám egy szép napon a papám ostromának látszatra engedő drabális nőszemély, házunk lakója, lestrapált háziasszony, amely körülmény papámat egyáltalán nem zavarta, mert Stendhallal együtt vallotta, hogy kortól és kinézettől függetlenül minden nőnek ajánlatot kell tenni, és a francia író számításai szerint tízből három biztosan bejön, egyszóval ez az elég közönséges perszóna, akit elbizakodott papám könnyű zsákmánynak vélt, az alagsori pincelejáróban, ahol már csaknem üzekedni kezdtek, fölvilágosította arról, hogy az igazi férfi verítékszagú, továbbá alkoholtól és nikotintól bűzlik, amin papám nem tudott segíteni, mert izzadni sohasem izzadt. Ami a sivatagban nem óvta meg attól, hogy vérhast ne kapjon, és egy életen át viselje ennek a fertőzésnek a súlyos következményeit. Azonban az angol hadsereg térképész közlegényeként, miközben ide-oda vezényelték az egyiptomi sivatagban, papám egész jól megélt abból, hogy a hónap elején kapott cigaretta- és sörkuponjait nem váltotta be a garnizon kantinjában, hanem eladta valamelyik hiánytünetekkel küzdő bajtársának. A bevételből pedig gyakori látogatója lett alexandriai és kairói intézményeknek. Rettegett a szifilisztől, de élt, mint Marci Hevesen. Utolsó éveiben papám fejéből a haláláig nem lehetett kiverni, hogy a kórházban egy ápoló csupán beöntést adott neki az intézmény lepusztult vécéjében, nem pedig megerőszakolta, éspedig azzal a szándékkal, hogy megfertőzze szifilisszel. Ennek ellenkezőjéről még a negatív Wassermann-teszt sem győzte meg.

Egyébiránt abban a politikai gyilkosságokkal és váratlan fordulatokkal teli ’38–39-es évben, amikor a román választópolgárok feje fölött minden stabilnak látszó intézmény recsegett-ropogott, papám halálra unta magát Bukarestben, és nem igazán jött rá, mit kezdjen magával. Nagybátyja rábeszélte a jogra, ami nem érdekelte, és kifejezetten kapóra jött neki egyrészt a nemrég kihirdetett numerus clausus, másrészt a világháború, végre történt valami, és miközben azzal hitegette a mamáját, hogy bejár az előadásokra, valójában az egyetem mellé járt, sárga és kék hajú román nagyasszonyok szalonjaiba, ahol libériás inasok szolgálták föl a cujkát, limonádét, kávét és édességeket a dekadens művészeknek, bankároknak, diplomatáknak és szemfüles diákoknak, amint azt egyszer, nem sokkal a halála előtt, csillogó szemmel elregélte, a szája sarkában avval a vibrálóan könnyed és gunyoros mosollyal, amelyet a gyermekeinek és ellenségeinek tartogatott, mialatt mackóruhában ült a kiszolgált párttagoknak épített Kútvölgyi úti veteránotthonban, a vetetlen ágyon, orrán ferdén állt a sokdioptriás SZTK-szemüveg, amit vatta támasztott meg az orrnyergénél, és minden bevezetés nélkül hadarni kezdett, mint a vízfolyás, egyik szava a másikra hágott, mintha csak azért sietne annyira, hogy a rettegés hamarosan újra rátörő rohama előtt sikerüljön befejeznie. Mesélt a színes hajú bukaresti úrinőkről, akik A Thibault családról vagy Proustról, a román királyról vagy a Vasgárdáról csevegtek lélegzetelállító franciasággal, Vous ne le devinerez pas, mais d’après mes sources confidentielles, Cocteau, ce gentil sadique et brillant dessinateur, le petit ami de Marcel Proust, et si vous jettez un oeil dans Les enfants terribles, il est bien clair qui est le „terrible”, que cette figure angélique est le diable lui-même, et pourtant je crois que massacrer les membres de la Garde de Fer était une faute horrible, et le roi, que je vénère, et qui ne peut surement pas être responsable de ces crimes horribles, tuer Codreanu, ce polonais fanatique, c’est pire qu’un crime, c’est une faute, mais ces gens sont prêts à tout sacrifier pour leur pays, d’ailleurs je le suis aussi, ils ne sont que contre la corruption, ce cancer horrible qui ravage notre malheureux pays,‍¹ papám nem sokkal azelőtt látta kiterítve a vasgárdisták holttestét halomban heverni a bukaresti utcán, nem érzett örömet, egyik kutya, másik eb, már akkor is mindent az osztályharc szemszögéből nézett, és míg én ólomszürke arcát, szüntelenül mozgó vértelen ajkát figyeltem, ez a fekete hajú, érzéki szájú, kerek arcú, hamvasképű ifjú dandy sok-sok évvel azelőtt elégedetten ült abban a hajdani bukaresti szalonban, és azzal gyötörte az agyát, hogy valami szellemes beköpéssel fölhívja magára a figyelmet.

A leendő zsidó munkaszolgálatosok, akiknek fegyvert nem adtak a kezükbe, naphosszat tétlenül hevertek a priccseiken, köztük a papám, mert az őrszemélyzetnek és a román kormánynak, a háború e korai szakaszában még fogalma sem volt róla, mit kezdjenek velük, de még a Vasgárdának sem, igaz, nem sokkal később rájöttek, mert tanulékonyak voltak, de a román társadalom minden rétegét átható korrupció miatt sem tudták elképzeléseiket a németek vaskövetkezetességével azonnal végrehajtani.

1939 szeptemberében, amikor a román király és a Vasgárda között kiéleződött a helyzet, és bérgyilkosok miniszterelnököket mészároltak, rendőrök vasgárdistákat végeztek ki a nyílt utcán, nagyanyámnak, özv. Friedmann Jenőné Rosenberg Margitnak dollárjai, ékszerei és az őrök zsebébe dugott vagy a szögesdrót kerítésen áthajigált cigarettásdobozok segítségével sikerült papámat az utolsó pillanatban kihoznia a táborból, és sikerült egy valódi pecsétekkel teli hamis útlevéllel fölcsempésznie a Palesztinába induló hajóra. Papám bőröndjében egy méregdrága Rolleiflex fényképezőgép és masszív bőrdobozban egy csillogóan új Keuffel & Esser körzőkészlet lapult, melyeken papám Palesztinában hamarosan túladott, és volt még ezerötszáz dollárja, a bőrkabátja bélésébe varrva, egy egész vagyon… … …

A kivégzés

Az MTI kiküldött londoni tudósítója kettesével szedte a lépcsőfokokat a Pásztor lépcsőn. Százhúsz kilójához képest meglepően fürgén szaladt fel a Naphegyen. Ugyanazon a bazaltlépcsőn rohant most felfelé, amin a gyerekei naponta iskolába jártak, és ami egyenesen fölvitte az MTI épületének nagy szürke kockájához. ’62 augusztusa volt, egy tikkasztóan meleg nap délutánja, és papám késésben volt egy számára sorsdöntő találkozásról.

A vezérigazgató előszobája nem volt nagy, a titkárnő az elektromos írógéppel és a három telefonkészülékkel épphogy elfért benne, továbbá volt ott még egy dohányzóasztal, közepén ólomüveg hamutartó, pár alacsony fotel, és jelenleg a papám is, idegesen, hogy a vezérigazgató fogadja‑e ennyi késés után. Múltak a percek, de a vezérigazgató párnázott ajtaja csak nem nyílt ki. A titkárnő rendületlenül gépelt, ügyet sem vetett zaklatott papámra.

Azt sem kérdezte meg, hogy kér‑e kávét, pedig kért volna, és az udvariatlanság rossz előjel volt. Szaporodtak a rossz előjelek. Délutánra valamit enyhült a kánikulai hőség, a Naphegy térről érkező szellők alig észlelhetően lebegtették a függönyöket. A titkárnő szemében, holott a papámmal jól ismerték egymást, a leghalványabb felismerés sem villant, amikor az MTI londoni tudósítójának feje megjelent az ajtónyílásban. Ez is gyanús volt. És egy pillanatra sem hagyta abba a gépelést. Papámról patakokban ömlött a víz, az arcbőre csillogott az izzadságtól, az inge lucskosra ázott, a zakója hátán megjelent egy nagy fekete folt, kopasz fején verítékcseppek ültek. A titkárnővel többször voltak összezárva éjszakai ügyeletben a New York-palota egyik szerkesztőségében. Papám akaratlanul is elmosolyodott, eszébe jutott egy-két pikáns részlet. Papám tudott mosolyogni, és bár nem volt mulatós fajta, tudott úgy hangoskodni, mint egy Csörgheő Csuli. Ezért is keltett sokakban olyan benyomást, mint az a kövér embereknél gyakran előfordul, hogy majd kicsattan az egészségtől és az életörömtől. De ez távolról sem fedte a valóságot. Papám vicces ember hírében állt, ugyanakkor betegségei száma vetekedett a Szent Sebestyénbe fúródott nyilak számával, és többnyire inkább feszült volt, mint fölszabadult. Nem egyszerűen kövér volt, hanem a testének fizikai határait feszegető módon volt kövér. Az utóbbi hónapokban úgy meghízott, mint az a híres római császár, akinek még a profilja sem fért rá az arcképével kivert aranypénzre, ám vele ellentétben papám megjelenése kifejezetten arányos volt. Csecsemőarca, izmos lábikrája, kemény és gömbölyű pocakja, kétértelmű szóviccei bizonyos hölgyekre ellenállhatatlan hatást gyakoroltak. Ezt a titkárnőt azonban, úgy látszik, más fából faragták. Mintha elfelejtette volna, hogy ismerik egymást. És papámban bennrekedt a szó. Képtelen volt egy bókot elővarázsolni.

Amikor bezuhant a vezérigazgató előszobájába, a titkárnő úgy nézett rá, mint Maria Callas, akinek ártatlanságát megrabolták, és most ölni készül. Csak ennyit mondott:

– Vannak nála.

1962 késő nyarának ezen a tikkasztóan meleg csütörtökén az MTI londoni tudósítója meglehetősen ideges volt, és nem csupán azért, mert abban a pillanatban, hogy elindult volna otthonról, megszólalt a telefon, és a beszélgetés ugyan rövid volt, de kellemetlen is, pár percnél nem tartott tovább. Egyedül volt, a felesége elment munkahelyet keresni, a fiai a cowboypisztolyaikkal hencegtek valamelyik játszótéren. Négy évre szólt a külföldi megbízatása, de most minden jel arra mutatott, hogy ki fogják rúgni. Ő még reménykedett. Egyelőre még nem hitte el. Végre kapott egy időpontot a vezérigazgatótól, épp indult volna hozzá, amikor megszólalt a telefon. A tartótisztje volt, aki bár visszafogta magát, de úgy beszélt vele, mint egy kutyával. Ami azután történt, az teljesen kiesett a tudatából. Arra riadt, hogy a padlón ül a nagyszobában, kezében a szolgálati fegyvere. Pedig már réges-régen nem volt munkásőr. Amikor egyszer a krisztinavárosi templom előtt melléhez szorított gépfegyverrel, a munkásőrség acélszürke egyenruhájában láttam a társaival egy ütemre lépni, egy csöppet sem láttam katonásnak, már ötévesen is éreztem, hogy valami nem stimmel abban a nagy igyekezetében. Nem voltam büszke rá, pedig szerettem volna az lenni. De még mindig egy isten volt a szememben, aki érthetetlen okokból megpróbál együtt lépni számomra ismeretlen emberekkel. A telefonhívás napján a szolgálati revolverét már rég le kellett volna adnia. Szerencsére nem volt megtöltve. Undorral visszadobta az íróasztal fiókjába. Arra se emlékezett, hogy a fiókot mikor húzta ki. Négy évet szolgált az angol hadseregben, de nem tudott a szíve fölmelegedni a lőfegyverek iránt. Nem véletlenül helyezték egy térképraktárba a világ végén, az egyiptomi sivatag közepén. A telefonáló pontosan tudta, hova készül, és ezt meg is mondta neki, tehát a papám csak egyre tudott gondolni: az illető szándékosan időzítette így. Megjelent az írás a falon.

A hamutartó mellett hét metszett likőröspoharat látott, színültig töltve aranyszínű Lánchíd konyakkal. Sokszor megszámolta. Ez a külpolitikai szerkesztőség. Ott hatan dolgoznak. A hetedik maga Barcs. Ezek inni fognak a bukásomra. Fülelt, de egyetlen hang sem szűrődött ki a párnázott ajtó mögül. Sok-sok perc telt el így.

A titkárnő egyszer csak megnyomta az asztalán levő gombot, és halkan annyit mondott:

– Itt van.

Nyílt az ajtó, és papám legnagyobb döbbenetére egyes-egyedül Barcs Sándor, az MTI vezérigazgatója lépett ki rajta, férfiasan kezet ráztak, és Barcs egy határozott mozdulattal betessékelte az irodájába. Szándékosan várakoztatott meg, gondolta az MTI londoni tudósítója. Kezdett összeállni a kép. Papám napok, sőt hosszú hónapok óta készült erre a találkozóra. Tele volt panasszal. A panaszok egyre csak dagadtak, igazság szerint attól a pillanattól fogva, hogy sokak által megcsodált ifjú feleségével leszállt a vonatról a Nyugati pályaudvaron.

Mielőtt belépett volna a főnöke szobájába, még egy pillantást vetett az asztalon levő konyakospoharakra. De a legnagyobb döbbenetére nem volt ott semmi.

Az MTI vezérigazgatója, az MLSZ elnöke, az interparlamentáris unió tanácsának tagja a sok szürke funkcionárius között üdítő kivételnek számított. Egy igazi gentleman, sportos alkat, halk szavú, figyelmes és higgadt. Sűrű, egyenes szemöldöke határozottságot kölcsönzött az arcának: ugyanazzal a tartással mondta el beszédeit a parlamentben, ugyanazzal a tartással ülte végig a Rajk-pert is mint a Rákosi által személyesen kiválasztott népi ülnök, szavazta meg a halálos ítéletet, és ugyanebben a higgadt, kiegyensúlyozott stílusban intézte a magyar labdarúgás ügyét is mint született diplomata. Egy igazi túlélő, négy rendszeren átívelő karrierrel a háta mögött. A 6:3, már amennyiben a futballistáktól eltekintünk, kizárólag az ő érdeme volt. A kopaszsága szinte föl sem tűnt arisztokratikus külseje és sportos alkata miatt. Nem olyan biliárdgolyó feje volt, mint a papámnak. Ha Angliában él, bizonyos, hogy minden évben kijár az Epsom Derbyre, nagy tétekben fogad, lovaggá ütik, és az arcáról soha nem lehet leolvasni semmit.

Hellyel kínálta a londoni tudósítót, és ráfüggesztette figyelmes tekintetét.

Barcs háta mögött egy fekete lovat ábrázoló kínai tusrajz lógott, és feltűnően hasonlított arra, ami egy ideje a mi lakásunkat is díszítette. Nem hasonlított – egy az egyben ugyanaz volt. A miénket a pekingi katonai attasé feleségétől kaptuk ajándékba. A pekingi katonai attasé felesége anyám nagynénje volt. A pekingi katonai attasé volt az, aki egy drámai pillanatban, amikor kimentette papámat abból a slamasztikából, amelybe önhibájából keveredett, és gyakorlatilag megmentette az életét, remegő hangon kijelentette, hogy ha mégis kiderül róla, hogy áruló, ő fogja vezényelni a kivégzőosztagot. És tessék, most itt van pontosan ugyanaz a fekete ló… … …

A svájci széf

Fura egy lakás volt. Lakott benne valaki, valószínűleg egy nő, valószínűleg fiatal nő, legalábbis az előszobában sorakozó cipőkből, a szekrényekben lógó ruhákból, a fürdőszobában található testápolószerekből erre lehetett következtetni. De volt egy borotva is a tükrös faliszekrényben, borotvahab és timsó. Meg gyógyszeresdobozok. Aki berendezte ezt a lakást, hitelességre törekedett. Sok pénzt nem költöttek rá. A megszokott reprodukciók a falon, mint egy iskola folyosóján. Felkopaszodott fikusz és sokat tűrő filodendron. Minden erőfeszítés ellenére a lakásnak irodaszaga volt. Porszaga volt. Nem utalt semmi emberek közös térben létezésére, a testi kipárolgások illata nem keveredett ételek és tisztítószer szagával, molyirtó, rántotta, izzadság, Sterogenol, a vizelet ammóniaszaga, sem a romló ételek bűze, sem a mosatlan szennyes befülledt illata. Minden lakásnak, minden családnak összetéveszthetetlen szaga, fénye, hangja, hőmérséklete van. Ennek semmi. De ha valaki eljutott a hálószobáig, egy pillanatig azt hihette, hogy mégiscsak aludt itt valaki. Félig bevetetlen ágy, rajta keresztben sárga-zöld csíkos horgolt ágytakaró hevert. Tapasztalt szem megállapíthatta, hogy az ágyon valakik közösültek, nem is olyan régen. Az éjjeliszekrényen martinis üveg, félig tele, mellette teáscsészék, a csészealjban cigarettacsikkek. A falon esküvői fotó, szerény keretben, talán a harmincas évekből. A szekrénysor egyik polcán rádió, halk neszezés szivárgott belőle. Mintha örökké be lett volna kapcsolva. A város tele volt ilyen lakásokkal. Csak Budapesten volt belőlük vagy háromszáz. K‑ és T‑lakások. Mélységesen szomorú és kilátástalan helyszínek. Ennél csak az volt szomorúbb, ha a titkos munkatárs váratlanul hazaérkezett a saját otthonába, és a tartótiszt nyitott neki ajtót, arcán széles mosollyal, mondván, menjen el még egy félórácskára sétálni vagy a kocsmába, mert egy másik titkos munkatárssal beszélget éppen. A K‑lakás, amelyet fentebb leírtam, a Pozsonyi útra nézett. Kár is rá ennyit szót vesztegetni.

Papám a K‑lakásban. Nem is a papám, hanem Pápai.

De még nem érkezett meg.

A három könyvespolcon útikönyvek porosodtak, tetszőleges, antikvárban felvásárolt régi magyar regények 19. századi díszkiadása, és feltétlenül valami művészeti album, halom Olcsó Könyvtár-könyv és a Révai-lexikon pár kötete. Első pillantásra úgy tűnt, rend és tisztaság van. A függöny be volt húzva az utcára néző erkélyajtó előtt. A nagyszoba közepén alacsony dohányzóasztal, rajta súlyos ólomüveg hamutartó, akkortájt az egész város tele volt ólomüveg hamutartóval, volt köztük zöld, sárga és lila is, elnyomott kis cigarettahullák henteregtek a hamuban. A berendezéshez tartozott még egy barna kanapé, mögötte nádat utánzó állólámpa, búrája mint a vietnámi rizsszedőnők fejfedője, továbbá kettő, kifejezetten kényelmetlen, modern fotel, ferde üléssel és ferde karfákkal. Továbbá egy fekete-bordó mintás műbőr puff, az oldalán kiszakadt. A plafon közepéről háromkarú csillár lógott a térbe, és még ő is azt kérdezte magától, hogy mit keresek én itt? Volt még egy sok helyet kitöltő tévékészülék is. Továbbá egy lemezjátszó. Csehszlovák. Pár bakelitlemez. A televíziót egyszer-kétszer bekapcsolták, néha tánczenét tettek föl, hogy a szomszéd is hallja, élet van a lakásban. A padlón ormótlan fekete bakelit telefonkészülék, mellette kókadt begónia várta, hogy valaki meglocsolja végre.

Erre várhatott.

Takács Imre rendőrfőhadnagynak, Pápai utolsó tartótisztjének – rögtön Suszta Sándor után, akitől átvette, és Szabó László előtt, akinek átadta, de annak már nem sok tennivalója maradt –, sikerült papámat az őrületbe kergetni, pontosabban végignézni, különleges látvány, szakmai értelemben sem elhanyagolható, ahogyan a papám a szeme láttára az őrületbe hullott. Takács főhadnagy, akinek már a hangjától összerezzent a papám, ha meghallotta a telefonban, most egyre türelmetlenebbül rótta köreit a lakásban, mint egy ketrecbe zárt vadállat, egyre dühösebben, emiatt külön mérges volt, mivel egy tartótiszt szakmai értelemben nem lehet dühös, megjátszani persze megjátszhatja, de a düh olyasvalami, ami a tartótisztet csak akadályozza munkája tisztességes elvégzésében, meg is játszotta pár nappal ezelőtt, amikor a telefonban mindennek elmondta Pápait, érezze át a szerencsétlen, hogy hol lakik az úristen, és papám, aki abban a pillanatban egy másik hívásra várt, amelytől sorsának jobbra fordulását remélte, a már-már biztosra ígért külügyminisztériumi állást a londoni fiaskó után, amelyre egyébként semmilyen reális esélye nem lehetett, és amikor Takács intelmei után letette a kagylót, remegő szájszéllel, ólomfehéren ült sokáig az íróasztalánál, és rekedt hangon ráüvöltött a szobába beóvatlankodó fiára, aki ijedten ki is somfordált, „Megettétek az összes sonkát!”. És ez így is volt. Sajnos. Én voltam, aki megettem, nagy bűntudattal.

A főhadnagy előbb rágyújtott egy Fecskére, de szinte azonnal elnyomta, szellőztetett, utána gondosan bezárta az erkélyajtót, ám, mivel Pápai még mindig nem bukkant föl az éji homályból, pontosabban ezen az egyre hosszabbra nyúló délelőttön, újfent rágyújtott, észre sem vette, mikor, úgy látszik, rá is átragadt a titkos munkatárs szórakozottsága, gondolta rosszkedvűen, ez tűrhetetlen, de most rendesen végigszívta, aztán megint szélesre tárta az erkélyajtót, szellőztetett, és végül, miután konstatálta, hogy Pápai már több mint húsz perce késik, és bár a titkos munkatárs akárhány jellemhibája aranybánya egy tartótisztnek, mégis jobban örült volna, ha Pápai erről a hibájáról leszokik, végül úgy döntött, nem várja meg, hanem most rögtön főz magának egy feketét. Az ütött-kopott kínai fémdoboz félig volt babkávéval, ledarálta a kézi darálóval, ezt a részét a kávéfőzésnek nagyon szerette, a darálást, a gyerekkorát idézte fel, amikor mákot darált a nagymamájával a konyhában, de újfent mérges lett, mert egy kollégája a kávéfőzőben hagyta a zaccot, erre allergiás volt, meg fogja nézni a lakásbeosztást, és jól kiosztja az illetőt. Kinyitotta a csapot, amiből rekedt hörgés után rozsdásan zubogni kezdett a víz, ezt meg kell csináltatni, persze ki a kurva anyám picsája javítja ezt meg nekem, akármilyen vízvezeték-szerelőt mégsem hívhat, viszont a Cégnél az ilyesféle munkát magasról lenézték, bezzeg, ha titkos kamerát kell beszerelni a falba, a plafonba vagy akárhová, azt imádják, szeretik végignézni a dugásokat, de még hallgatni is a furgonból, néha jobban felizgul az ember, ha csak hallja, és nem kell bámulnia a célszemély szőrös seggét, itt tartott mélyenszántó gondolataiban, amikor hegyezni kezdte a fülét, mint az ág reccsenésére neszelő erdei vad, vagy inkább mint a vadász, aki a vaddisznó csörtetését vagy a rókát üldöző kutyák csaholását hallva a vállához emeli fegyverét, és amint megjelenik a rohanó állat, egy árnyalatnyit elé céloz.

Gyorsan elzárta a csapot. A lépcsőházból fémes zökkenés hallatszott, aztán zúgás. Valaki lehívta a liftet. Mióta Takács a K‑lakásba megérkezett, a felvonót még senki nem hívta le. Ezen a késő délelőtti órán alig volt mozgás a házban. Az ügyfelének a londoni fiaskó után jó sok ráérő ideje lehet. Neki viszont ma rengeteg dolga lesz, és ez a Pápai már megint feltartja. Erről le kell szoktatni a titkos munkatársat. Amúgy is nagyon kiszámíthatatlan lett mostanában.

A rendőrfőhadnagy fülelt egy darabig, aztán mint a gyors döntésekhez szokott vezérkari főnök, úgy határozott, hogy a kávét inkább később főzi meg.

Túl sok kávét iszom mostanában, ez egészségtelen. Ennek nem lesz jó vége. Mennyi fölösleges önreflexió ma reggel… … …

Párizs megevett harmincezer macskát

Két dolog idegesítette az apámat
mérhetetlenül, a természet és a zene.
Anyám viszont csupán két dologban talált
nyugalmat: a természetben és a zenében.

Mindez a Jaffa-kapunál történt, egy forgalmas kedd délutánon, az Óváros peremén. A kapu előtt leszórt hatalmas narancshegyek mellett arab asszonyok ültek. Árulták a narancsot. Távolabb férfiak csoportokban beszélgettek. Narancsillat szállongott napok óta mindenütt. Kósza, rongyos, mezítlábas gyerekek naranccsal dobálták egymást. Egy kaftános férfi mahagóni íróasztalt cipelt a hátán, két karosszék volt rákötözve, billegve járt, mint a tevék. Mellette kisfiú loholt mezítláb. Burnuszos beduinok, rabbik prémkucsmában, új-zélandi vagy ausztrál katonák szabályos alakzatban az úttest közepén, apácák siettek a fal mellett, örmény ékszerkereskedő csörgette az áruját, nargilét szívó, guggoló arab, rögtön három is, mind kiismerhetetlen ábrázattal, lődörgő ghaffirok használhatatlan fegyverekkel, leginkább arra vártak, valaki végre vesztegesse meg őket, hivatalnokok, fellahok és effendik, hárfázó vak koldus, vállán majommal, aztán egy simára borotvált képű fiatalember, mögötte a titkára, a fontos ember előtt szétnyílt a tömeg, a Hisztadrut tisztviselői, nyakkendő nélkül, fehér ingben, gyűrött öltönyben, vitázó haszidok, szeplősre sült combú, piros arcú fiatal lányok rövidnadrágban, fejük fölé emelt tálcán sárgaréz findzsát szállító pincérek siklottak ide-oda, görögkeleti pópa süvegben, egy egész ikonosztáz a nyakába akasztva, arab iskolás lányok egyenruhában, szigorú tekintetű tanárnőjükkel.

Papám akkor már több mint három éve az angol hadsereg egyenruháját viselte. Alig merte bevallani magának, de szívesen vette föl. Részben jelmezként hordta. Tökéletes álcázás egy földalatti szervezet tagjának. Amikor hosszú idő után először öltözött civilbe, csupasznak érezte magát. Az egyenruha minden külön erőfeszítés nélkül közölte a világgal, hogy viselője igazi férfi. Papámnak sikere volt a nőknél. Közben szívből megvetette a brit birodalmat, úgy általában. És falta a korabeli angol regényeket. Később, mikor Angliában voltunk két évig, megfigyelhettem ezt a kettősséget. Sajgott a szíve, hogy a rohadt imperializmus miért hatékonyabb és emberségesebb a szocializmusnál, amikor például órákkal az elutazásunk előtt elkészítették és hajnalban ki is szállították a bátyám minden igényt kielégítő speciális szemüvegét. És ráadásul udvariasak voltak. És hogy micsoda élet van az angol parlamentben. Hogy ezek tényleg vitatkoznak. Egymásnak mennek.

Minden, ami rossz a világban, az az imperializmus aljas machinációinak az eredménye. Ha kudarcot vallanak, az a Szovjetunió érdeme. Minden visszavezethető az osztályharcra. Egyszerű társasjáték volt ez, kevés bábuval. Az imperializmus volt papám világképének sarkalatos pillére, bírálatának fő célpontja. Univerzális jelentéssel bírt, mint a középkorban a Sátán. A brit birodalom mindezt magába foglalta. Az angolok ezen a vidéken sohasem lettek népszerűek. Minden civilizációs jótéteményük ellenére, és annak ellenére, hogy felszabadították az országot a négyszáz évig tartó oszmán uralom alól, senki, sem az arabok, sem a zsidók, sem a keresztények, sem a koptok, sem az ateisták, sem a földművesek, sem a kereskedők nem díjazták, és nem akarták, hogy az angolok ott maradjanak. De maguk az angolok se. Rég rájöttek, hogy rossz vásárt csináltak. Már a Balfour-deklaráció másnapján. Ezt jól elbalfourták, mondogatta papám valahány ismerősének, aki Palesztinában értékelni tudott egy magyar szóviccet. Papám minden tudományát szóviccekbe ölte. Shakespeare darabjának címe lefordítja önmagát: Winter’s tél. A finn magyar nyelvi rokonság bizonyítása: a „jön a vonat” finnül és magyarul is ugyanazt jelenti. Csak finnül a jönna a vonat és a vonnat a jön.

Tízévenként jöttek a tudós bizottságok, meghallgatták a feleket, beutazták az országot, megírták az aktuális White Papert, és lényegében mindig ugyanarra a konklúzióra jutottak. A helyzet tarthatatlan. Az egész egy katasztrófa. Ha az araboknak kedvezünk, a zsidók hörögnek, ha a zsidóknak kedvezünk, az arabok vérfürdőt rendeznek. De a zsidók is vérfürdőt rendeznek. Tettek ugyan a helyzet orvoslására javaslatokat, de csak a forma kedvéért. Az angolok már alig várták, hogy átadhassák valakinek a gyeplőt, leginkább az amerikaiaknak.

Papámat fájdalmára nem vették be az európai hadszíntérre induló három zsidó zászlóalj egyikébe se. Akkoriban nem volt hőbb vágya annál, mint hogy a németek vérét ontsa. Vagy hogy hősi halált haljon. Ehelyett egy térképraktárban gunnyasztott a sivatag közepén. Igaz, közben emberpróbáló feladatot kapott, meg kellett szerveznie az Egyiptomban állomásozó brit katonák között a szétesett vagy létre sem jött kommunista pártsejteket. Kairói és alexandriai arab kommunistákkal kellett tartania a kapcsolatot. Orvosok, ügyvédek, úrigyerekek, akik a papájuk pénzén kényelmesen ráértek Párizsban radikalizálódni. Telt-múlt a sivatagi idő. Két év Egyiptom, két év Palesztina. Bordélyházak, laktanyák, térképraktárak, kantinok, sátortáborok, úszómedencék. Egy vérhas, egy tífusz, egy malária, egy gonorrea rendel. A finnyás angolok egyáltalán nem bíztak az izgága zsidó fiatalemberekben, főleg a kommunistáktól tartottak. Az arabokkal brutálisan bántak, de nem féltek tőlük, az arabok első osztályú alattvalóanyag voltak: lehetett alkalmazni rájuk a gyarmatbirodalom hosszú fennállása során kipróbált módszereiket. Házrombolás, felakasztás, lefizetés, beszervezés, kiéheztetés. De a bolsevizmust tartották a fő veszélynek, ott már a gyanú is elég volt a kitoloncoláshoz, miközben az Amerikával barátkozó cionisták rájuk nézve sokkal veszélyesebbnek bizonyultak. Úgy vélték, a hadseregben ezt a forrófejű társaságot ellenőrzés alatt tudják tartani. Stratégiai hiba volt beengedni a későbbi terroristákat az adminisztrációba és a hadseregbe, mert a háború végére ellenfeleik kiismerték a megszállók módszereit, és maximálisan ki tudták aknázni a gondosan megtervezett akciók, robbantások és gyilkosságok formájában. A háború még tartott, de ők már vadászni kezdtek az angolokra. Csak hogy mutassák, semmitől sem riadnak vissza. Amint kitört a béke, a többi szervezet is kiadta a kilövési engedélyt mindenre, ami brit. Az arabok mindenre, ami zsidó. A razziák, letartóztatások és robbantások mindennapossá váltak. A bíróságokon röpködtek a halálos ítéletek.

A kertből kihallatszott a harmonikaszó. Zúgott az Internacionálé. Azt követte az Eejuhnyem, a hajóvontatók dala, ami Glenn Miller és zenekara előadásában hónapokig volt a sikerlisták élén. Divatba jött a tangóharmonika. Divatba jöttek a kórusok. Ha elakadt a társalgás, valaki rázendített. Oroszul vagy héberül. És mindenki becsatlakozott. Nem illett kimaradni. Divatba jöttek a körtáncok. Papám a legjobb tánciskolában tanult táncolni, de a táncot magát bohóckodásnak tartotta. A tangó és a keringő ideális helyszíne szerinte egy jól megvetett puha ágy volt. Csehovval együtt vallotta, hogy bár a szerelmi aktusnak vannak romantikus helyszínei, közpark, tüskebokor, telefonfülke, folyópart, sok szúnyoggal, de azok általában kényelmetlenek. A legjobb vízszintesen, ágyban, párnák közt.

Soha nem sikerült egyértelműen tisztázni, és most már nincs módom egyiküket sem megkérdezni, se az anyámat, se az apámat, akik három hónap különbséggel haltak meg, amikor én harminchárom éves voltam, márpedig ezer kérdésem volna hozzájuk, hogy pontosan hol és milyen körülmények között ismerkedtek össze. Miért is lenne fontos tudnom? Nem tudom. Csak azt tudom, hogy rettenetesen érdekel. Kínoz a kíváncsiság. Egy viszont biztos: Jeruzsálemben történt, nem sokkal a háború vége előtt vagy után, tavasszal, nyáron, ősszel, vagy télen.

Május 1. lehetett, vagy november 7.

Talán azért izgat annyira, mert lehet, hogy mindkettejüknek jobb lett volna, ha elkerülik egymást… … …

Jegyzetek

1 Nem fogja elhinni, de bizalmas értesüléseim szerint, Cocteau, ez a bájos szadista és virtuóz rajzművész, Marcel Proust kis barátja, és elég ha egyetlen pillantást vet a Rettenetes gyerekekbe, világos, hogy ki is a „rettenetes”, hogy ez az angyali pofa nem más, mint maga az ördög, én mégis azt hiszem, hogy a Vasgárda tagjainak lemészárlása rettenetes hiba volt, és a király, akit én istenítek, nem lehet felelős ezekért a borzalmas bűnökért, megölni Codreanut, a fanatikus lengyelt, ez több, mint bűn, hiba, mert hiszen ezek az emberek készek mindent feláldozni a hazájukért, mint ahogyan én is, ők csupán a korrupció, a borzalmas rákbetegség ellen harcolnak, mely szerencsétlen országunkat pusztítja.

Tartalom

Papa pipával

A kivégzés

A svájci széf

Párizs megevett harmincezer macskát

Újdonságaink, eseményeink,
valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu‑n!

Felelős kiadó Nagy Boglárka
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Felelős szerkesztő Nagy Boglárka
A szöveget gondozta Ruttkay Helga
Műszaki szerkesztő Kaposvári Franciska
Borítótervező Váraljai Viktória

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
Elektronikus könyv Nagy Lajos
www.ekonyv.hu

ISBN 978 963 518 446 0

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL OFL