Meglepő, letehetetlen, minden igényt kielégít, és hűséges a csodálatosan tehetséges szerző szelleméhez, aki túl fiatalon távozott közülünk.

DOCTOR WHO MAGAZINE

Amolyan Szent Grál a Ki vagy, Doki? rajongóinak.

BELFAST TELEGRAPH

A Shada ragyog a remek ötletektől, egysorosoktól és jelenetektől.

ANDREW BLAIR, denofgeek.com

Roberts remek munkát végzett Douglas Adams hangjának imitálásával, a kultikus szerző utánozhatatlan humora átüt a sorokon.

NICOLE WAKELIN, wired.com

Douglas Adams elveszett Ki vagy, Doki?-epizódjai alapján

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Gareth Roberts: Shada The Lost Adventure by Douglas Adams

First published by BBC Books, an imprint os Ebury Publishing

A Random House Group Company, 2012

Fordította: F. Nagy Piroska

Borítóterv: © Woodlands Books Ltd 2012

Illusztrációk: Paul Vyse © Woodlands Books Ltd 2012

Original script copyright © Completely Unexpected Productions Limited

This novelisation copyright © Gareth Roberts, 2012

Doctor Who is a BBC Wales production for BBC One. Executive producers: Steven Moffat and Caroline Skinner

BBC, Doctor Who and TARDIS (word marks, logos and devices) are trademarks of the British Broadcast Corporation and are used under licence. K-9 was orginally created by Bob Baker and Dave Martin.

Hungarian translation © F. Nagy Piroska, 2013

Hungarian Edition © GABO Kiadó, 2013

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-843-4

Kiadja Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Az EPUB konverziót Kühne Andrea készítette

Clayton Hickmannek ajánlom, akinek e könyv létrejöttében nagyobb szerepe volt, mint Xanxia királynő transzmat gépének, és aki még az oolionnál is értékesebb szerepet tölt be az életemben.

És Douglas Adams emlékére.

„A bűn gyökere: hogy mindenki az akar lenni, amire lehetősége és képessége van, de mindenki más maradjon meg semminek, sőt egyáltalán ne is létezzen.”

Johann Wolfgang von Goethe: Maximák és reflexiók

„Bamba tekintete csak azért révedt a csillagokba néha, hogy vegyelemzésüket megejtse.”

Truman Capote: Álom luxuskivitelben (Bartos Tibor fordítása)

„A többi ember tévedés.”

Quentin Crisp: Resident Alien

„A test uralkodik-e az értelem fölött, vagy az értelem a test fölött? Nemtom…”

The Smiths: „Still Ill”

Ezeket a szavakat annak a machonit oszlopnak a talapzatába vésték be, amelyen a Rassilon-korból származó, nagy jelentőségű Lelet, Gallifrey Imádásra Méltó Ősi Törvénye nyugszik. A szöveget a Gallifreyi Kapitólium Panopticon Levéltár kurátorának szíves engedélyével közöljük. Ógallifreyi nyelvből lefordítva nagyjából így hangzik: „Ha e könyv elkószálna, csípd fülön, és küldd haza.”

Első rész
A készletből

1. fejezet

Skagra ötéves korában eldöntötte, hogy Isten nem létezik. Erre a felfedezésre a legtöbb ember, aki csak létezik a világegyetemben, kétféleképpen szokott reagálni: megkönnyebbüléssel vagy kétségbeeséssel. Skagra volt az egyetlen, aki gondolkodóba esett tőle. Várjunk csak. Ez azt jelenti, hogy itt van egy betöltetlen állás.

Most, sok évvel később, Skagra fülkéje kipárnázott belsejének támasztotta a fejét, az univerzum legfontosabb fejét, és hallgatta a körös-körül mindenünnen felhangzó, fájdalmas sikolyok szimfóniáját. Naponta két mosolyt engedélyezett magának, és most azt fontolgatta, hogy elhasználja az egyiket. Végtére is a mentális gyötrődés és fizikai fájdalom szívet tépő hangjai a leghatározottabban jelezték, hogy a terve működik, és hogy a mai nap jó lesz, akár még kilences is lehet a tízes skálán. Ezek szerint később még több oka lehet a mosolygásra, kár lenne most elpazarolni egyet. Úgy döntött hát, hogy a biztonság kedvéért megspórolja.

Ehelyett, miközben a sikolyok lassan rémült állati nyüszítéssé tompultak, amelybe csak időnként hasított bele a zavarodott félelem vonítása, Skagra kimászott a fülkéjéből, és megfordult, hogy szemügyre vegye keze munkáját. A fülkéje egy volt a hat közül (természetesen páros szám), amelyek a laboratórium közepén álló magas, szürke, hatszögletű kúp oldalaiba ágyazódtak be. A kúp tetején egy szürke gömb helyezkedett el.

Néhány perce végignézte, amint az Agytröszt másik öt tagja nevetve és a rájuk jellemző, bosszantóan léha viccelődés közepette bemászik a maga fülkéjébe. Észre sem vették, hogy valamennyiük fülkéjének fejtámaszába csatlakozó terminálokat építettek be, leszámítva az övét, ahová nem szereltek be ilyen terminált. Mások vajon miért ilyen ostobák, tűnődött Skagra. Még ezek is, akik olyan okosak, alapjában véve hülyék. Amióta az eszét tudta, ezen töprengett pár másodpercenként újra meg újra. Ennek ellenére, hála neki – hála a tervnek, amelynek e mostani pillanat fontos része –, más emberek hamarosan nem jelentenek többé problémát.

Az Agytröszt öt tagja üres tekintettel, időnként görcsösen megránduló végtagokkal, érthetetlenül makogva állt a fülkékben. Érdekes volt, hogy fizikailag mind az öten túlélték a folyamatot.

Most az elmevizsgálat következett.

Skagra bevitt egy parancskódot a laboratórium falai mentén sorakozó műszerpanelek egyikébe. Egy futó, automatikus kézmozdulat volt az egész. Ha egy kisebb kaliberű, butább személy eszelte volna ki a tervet – nem mintha bárki más képes lett volna rá –, egy jókora piros fogantyút szerelt volna fel, hogy nagyobb legyen a hatás, amikor működésbe hozza a gömböt. Skagra gratulált magának, amiért nem ezt tette.

A parancskód csipogó hangjára a gömb vibrálni kezdett. A belsejéből vékony, nem emberi hangok zagyva csacsogása hallatszott. A gondolkodás hangja. Rendetlenül, szervezetlenül, esetlegesen egymásba folyó, érthetetlen szavak.

Skagra fölemelte az egyik kezét. A gömb programja nyomban reagált rá. Leválasztotta magát a kúp tetejéről, és egyenesen berepült Skagra tenyerébe. Jéghideg, fémes tapintású volt.

Skagra ujjhegyei körbefogták a gömb felszínét. Elnézett a laboratórium túlsó felébe, ahol Daphne Caldera állt magába roskadva, bambán a semmibe bámulva, értelmetlen szavakat gügyögve, mint valami csecsemő.

Caldera – a hatdimenziós hullámegyenletek szakértője. Skagra sohasem tudott időt szakítani arra, hogy az alapismereteken túl eljusson valameddig e sajátságos kutatási irányban. Az odáig világos, hogy zz = [c2]x4, ennyit mindenki tudott. De Caldera a hatdimenziós hullámegyenletek tanulmányozását egy merőben új távlatot nyitó területen kezdte el. „Mondhatjuk, hogy egy teljesen új dimenzióban!”, viccelődött előző nap, Skagrának pedig fel kellett áldoznia az egyik mosolyát, hogy úgy tűnjön, ő is a nyájhoz tartozik.

Most, ujjhegyeit a gömbön tartva, egy komplex hatdimenziós hullámegyenlet-feladványra összpontosított:

∑ kisebb mint +Δ, ha δ állandó, tehát β+ΔΔ+≈ς amennyiben úgy jelenik meg, mint Zag BB Gog = ?

A válasz rögtön beugrott: ((>>>x12!

Hát persze! Most olyan nyilvánvalónak látszott. Minthogy nyilvánvaló is volt.

A módszer bevált. De Skagra még egy ellenőrzést végre akart hajtani, még alaposabban meg akarta vizsgálni a gömbben rejlő lehetőségeket.

A Calderáé melletti fülkében C. J. Akrotiri gunnyasztott, ujjai apró köröket írtak le a levegőben, tátva maradt szája nyáladzott. Akrotiri, a legendás neurogenetikus, akinek az idegsejtnyúlványok pályájának módosítása terén végzett kutatása vezetett el a Musham-kór gyógyításához.

Skagra egy testhezálló tesztkérdést gondolt ki Akrotirinek.

Ekkor váratlanul és ellenállhatatlanul beugrott egy emlék:

A tengerparton állok hónom alatt skimboarddal próbálok izmosnak és magabiztosnak tűnni de az ember nem tettethet önbizalmat sem izmos testet és ettől hülyén érzem magam és az jár a fejemben hogy miért gondoltam hogy ez jó ötlet és hirtelen ott terem Ő és olyan jól néz ki amilyen bénán én és azt kérdezi át akarok-e siklani a szigetre úgy érti-e hogy vele hát persze hogy úgy érti hogy vele és akkor mindketten fellépünk a deszkára úgy érzem teljesen kész vagyok ő átfogja a hátamat én meg elrugaszkodom és már siklunk is a víz fölött a bíborszínű éjszakai égbolt alatt ő a vállamra hajtja a fejét én meg arra gondolok vajon készakarva teszi-e ő pedig nem húzza vissza a fejét el sem hiszem és úgy siklok ki a szigetre mint még sohasem mint egy profi ő végigvágódik a homokon én ugrom hogy fölsegítsem ő meg nevet és lehúz magához és váratlanul csókolni kezd forog velem a világ ez nem történhet meg velem – és ekkor egy szempillantás alatt meglátom látom hogy az idegsejtnyúlvány kóros elváltozását egy fluonrészecskének a A/5667 genomba való korai bevezetésével vissza lehet fordítani…

Skagra összerázkódott. Várható volt, hogy a személyiség és a személyes tapasztalat egyes maradványai a visszakereséskor esetenként rossz irányba befolyásolják az adatokat. Növelnie kell a gömb szűrőkapacitását, hogy efféle, a tárgyhoz nem tartozó szentimentális hulladék többé ne kerülhessen az élet fontos dolgainak útjába.

Elengedte a gömböt, amely a levegőben pattogva követte gazdáját a fő kommunikációs panel felé. Skagra egy újabb, mintegy mellékes mozdulattal aktiválta az előre megfogalmazott üzenetet, majd – nyomában a gömbbel – kisietett a laboratóriumból.

A hangja végigvisszhangzott a helyiségben.

– Egy előre felvett üzenetet hallotok. Az Alapítvány a Felsőfokú Tudományos Tanulmányokért szigorú vesztegzár alatt van. Ne közelítsetek, ismétlem, ne közelítsetek. Mindent az irányításunk alá vontunk.

A folyamatosan ismétlődő üzenet minden frekvencián kikerült a világűrbe. De nem túl messzire. Skagra azt akarta, hogy az üzenet az elhaladó űrhajókat tartsa távol az Agytröszttől. A szókaranténnak tapasztalata szerint nagyon egyértelmű hatása volt a legtöbb lényre. Az olyasféle mondatokat, mint például „Mit gondol, kapitány, tudnánk segíteni azokon a szerencsétlen embereken?” átalakította ilyen és ehhez hasonló kijelentésekre: „Járvány! Vészhelyzet! Vészhelyzet! Kelletlenül és vonakodva és villámgyorsan tűnjünk el innen!”

Az üzenet harsogva zengett az Agytröszt központi laboratóriumában.

Azok meg, akiket az univerzum legnagyobb koponyáinak tartottak, magukba roskadva, motyogva üldögéltek a fülkéjükben, és egy szót sem értettek belőle.

Skagra nyugodt léptekkel – ahogy mindig – végigment a laboratóriumból az űrkikötőig vezető folyosókon. Négy dokkot építettek az űrállomás törzsébe. Kivilágított táblák jelezték, hogy az 1-es, 2-es és 3-as dokkokban bent állnak a szabvány háromüléses űrrepülők, annyi üzemanyaggal feltöltve, amennyivel eljuthatnak a galaktikus civilizáció külső övezetéig.

Skagra, nyomában a gömbbel, nyugodt léptekkel elhaladt az 1-es, 2-es és 3-as dokk mellett, majd rányomta a tenyerét a szabad 4-es dokk zsiliptáblájára.

A zsilip kinyílt a végtelen űrre.

Skagra nyugodtan és magabiztosan kilépett a teljes és tökéletes semmibe.

Immár úton volt.

2. fejezet

Chris Parsons úgy érezte, mintha az idő elmúlna felette, ugyanakkor ki is fogyna belőle. Arra nem volt ideje, hogy azon meditáljon, hogyan művelheti vele az idő egyszerre mindkettőt.

Először is huszonhét éves volt. Huszonhét!

Az évek múlásával felfigyelt arra a szégyenletes hajlamára, hogy naponta nagyjából egy nappal válik idősebbé, és most, miközben e szokatlanul napfényes októberi szombat délutánon elbiciklizett otthonról a nem messze lévő St. Cedd’s College-ig, érezte, hogy egy újabb nap rakódik rá a már meglévőkre.

Ahogy kerékpárján elhaladt mellettük, az ódon utcák és az egyetem még ódonabb, szürke bordás, osztott ablakú, magas kőépületei mintha gúnyosan néztek volna rá. Hány száz ifjú ember járta ezeket az épületeket, hányan tanultak, diplomáztak, kutattak, publikáltak bennük? Mára mind elporladtak.

Kilenc évvel ezelőtt hamvas képű gimnazistaként érkezett Cambridge-be, és úgy jutott el a fizika diploma megszerzéséig, hogy különösebben oda sem kellett figyelnie. A fizikát nagyon értette. Most egy hosszú és csak nagy ritkán izgalmas posztgraduális küzdelmet vívott a szigma részecskékkel. Előre meg tudta mondani bármely, tetszőlegesen kiválasztott szigma részecske kóros elváltozásának pontos arányát. De ma még Cambridge is – amit szeretett, bár már olyan magától értetődőnek vett, mint hogy a nap reggelenként felkel – mintha tovább erősítette volna benne a hanyatlás érzését. Gyakran feltette magának a kérdést, hogy maradt-e még valami felfedeznivaló a kutatási területén. Vagy bármely más kutatási területen. Számára a modern világ néha megismerhetetlenül futurisztikusnak tűnt. Videokazetta, digitális órák, beépített memóriájú számítógépek, különleges effektekkel ellátott filmek, amelyek legalábbis Chrisszel elhitették, hogy egy ember képes repülni. Hová fejlődhetnek ennél tovább a dolgok?

Elhaladt egy falka elsőéves mellett, akik mind egy szálig, fiúk-lányok egyaránt, rövidre nyírt hajat és csőnadrágot viseltek. Hogy történhetett ez? Egyetemista korában Chris trapéz szárú farmert hordott, és hosszú volt a haja. Ma is a hosszú hajat kedvelte. A fiatalsághoz tartozott: ahhoz a nemzedékhez, amely egyszer és mindenkorra tökéletesen meg fog változtatni mindent. Nem jöhet egy újabb generáció, még nem, addig nem, amíg több minden meg nem változik egyszer és mindenkorra és tökéletesen. Ez nem járja. Az ég szerelmére, alig pár hónap múlva már az 1980-as éveket írják. Az 1980-as évek napnál világosabban a távoli jövőben vannak, nincs joguk hozzá, hogy csak úgy elkezdődjenek, amíg ő nem készül el.

Igen, az idő nagy általánosságban elmúlt felette. Ugyanakkor egy sokkal közelebbről meghatározott szempontból kezdett kifutni belőle.

Clare Keightley hétfőn megy el Cambridge-ből.

Az Államokban kapott állást valami kutatóintézetben, már beadta a felmondását az egyetemen. Még három rövid nap, és soha többé nem látja őt, soha többé nem lesz lehetősége újabb beszélgetést kezdeményezni vele. Meglehetősen sokat beszélgettek, meglehetősen sokszor találkoztak, és Chris minden találkozásuk végére kétségbeesett. Valahányszor találkoztak, és főleg az utóbbi időben, mindig azt érezte, mintha Clare arra várna, hogy ő mondjon valami nyilvánvaló és fontos dolgot, de sehogy sem tudott rájönni, mi lehet az. Miért kellett ilyen megfélemlítőnek lennie? És neki miért kellett így beleszeretnie?

De kitalált valamit, hogy kapjon még egy utolsó esélyt, hogy imponálhasson neki. Egy ürügyet, hogy még egyszer szólhasson hozzá, és a figyelmességével úgy lenyűgözze Clare-t, hogy végre-valahára elárulja, mi az, amit hallani szeretne tőle. Ezért karikázott most át az ódon boltív alatt, majd be a St. Cedd’s College megkapó szépségű előudvarába.

Letette a kerékpárját a sorba, a többi közé, amelyek a diákok ingyenes és korlátlanul csereberélhető közlekedési eszközeként szolgáltak. Elővett egy darab papírt az aktatáskájából. Prof Chronotis, P-14-es szoba. A portást keresve körülnézett, de ő nyilván épp a körútját végezte, így Chris elkapott két hallgatót azok közül, akik nem tűntek külföldinek – egyikükön, hál’ Istennek, egy Jethro Tull-póló volt –, akik elirányították az épület egy repkénnyel befutott sarkához, ahol egy ajtó rejtőzött.

Chris gondolataiba merülve, a Clare-t, az idő múlását és hasonlókat illető aggodalmaival eltelve haladt végig a szűk, faburkolatos folyosón a P-14-es szoba felé. Eközben kutató elméje egy apró zugában öntudatlanul is feltámadt a kíváncsiság a környezet építészeti furcsasága láttán. Határozottan úgy nézett ki, mintha a folyosónak a P-13-as szobánál véget kellene érnie, de egy támfal és egy sarok után egy toldalék elvezetett a P-14-es szobához. Ez így rendben is volt, hiszen az egyetemi épületek közül sok a felújítások és hozzáépítések miatt meglehetősen eklektikus képet mutatott, itt viszont az volt a különös, hogy az épület szerkezetében nem látszott semmiféle törés. Mintha a toldalék pontosan abban az időben épült volna, mint az épület, amelyhez hozzátoldották. Ez tudat alatt – de olyan mélységben, hogy ő maga nem is tudott róla – zavarba hozta Christ. Felfigyelt viszont egy állandó, nagyon halk elektromos búgásra, ami egyre erősödött, ahogy közeledett az ajtóhoz, amelyen a P-14 PROF CHRONOTIS feliratú tábla volt. Ezekben a régi épületekben az elektromos vezetékek, amelyeket talán még maga Edison épített be, gyalázatos állapotban voltak. Chris úgy nyúlt a kopogtatóért és ütötte meg vele párszor az ajtót, hogy fel volt készülve az áramütésre.

– Tessék! – szólt ki egy távoli, rekedtes hang. Rögtön felismerte Chronotis orgánumát, noha csak egyszer, és akkor is csak nagyon rövid időre találkoztak.

Így aztán belépett, majd egy kalapokkal, kabátokkal és csizmákkal telezsúfolt kis előszobán átkelve belökött egy furcsán masszívnak látszó belső faajtót. Egy tágas, tölgyfa burkolatú, régi bútorokkal gyéren berendezett szobában találta magát. Igaz, a bútorokat az első pillanatokban nehéz volt kivennie, mert minden elérhető, sőt néhány elérhetetlen felületen is könyvhalmok tornyosultak. A falakat körös-körül könyvespolcok borították, amelyek polcain két sor mélységben, és azokon keresztben könyvek zsúfolódtak össze, de olyan tömegben, hogy kis híján szétfeszítették a polcokat. Könyvek hevertek a pamlagon, a székeken, az asztalokon; ingatag oszlopokban álltak, néhol derékmagasságban, a szőnyegen. Kemény- és puhafedelű könyvek, albumok, kinyitva háromdimenzióssá váló képeskönyvek – gyűröttek, szamárfülesek, teafoltosak, némelyik egy bizonyos oldalnál visszahajtva, soknak jelölőcetli kandikált ki a lapjai közül, és témája, mérete, kora vagy szerzője szerint egyik sem mutatott összefüggést a mellette lévővel. A mindig éhes hernyócska egy poros, György-kori frenológiai értekezés mellett hevert.

Chris meghökkent. Hogy az ördögbe rághatja át magát valaki ilyen rengeteg könyvön? Ehhez több élet kell.

De akármilyen végletesnek tűnt is a dolog, Chris hozzá volt szokva az idősebb cambridge-i professzorok különcségeihez. Még a szoba túlsó felében látott másik, az összes többinél is különösebb tárgy láttán is igyekezett megőrizni az önuralmát.

Egy rendőrségi telefonfülke állt ott.

Chris évek óta nem látott ilyet, arra pedig végképp nem számított, hogy itt fog találkozni eggyel. Gyerekkorában, ha felutaztak a fővárosba, a londoni utcasarkokon ismerős látványt nyújtottak ezek a fülkék. Pont mint ez: kékre festett, ütött-kopott, magas fafülke, a tetején lámpával, az ajtaján tábla, mögötte pedig egy telefon. Az igazán különös az volt benne – már azon felül, hogy itt állt, ebben a szobában –, hogy több szétlapított könyv széle is kikandikált a talapzata alól, mintha a fülkét nagy magasságból valahogy ide, ebbe a szobába pottyantották volna. Chris még föl is nézett a mennyezet alacsony gerendáira, hogy ellenőrizze, valójában nem így történhetett. A bejárati ajtón pedig semmilyen módon nem szuszakolhatták át.

Chronotis professzor hangja egy ajtó mögül hallatszott, amely valószínűleg a konyhába vezetett.

– Elnézést a felfordulásért. Tudja, kreatív rendetlenség!

– Ööö, persze, igen – dadogta Chris. A legveszélyesebbnek tűnő könyvoszlopokat óvatosan kerülgetve beljebb merészkedett a szobába. Hogy fogja itt megtalálni azt, amit keres?

Várta, hogy a professzor kilépjen a konyhából. Hiába.

– Ööö, Chronotis professzor úr! – kiáltotta.

– Teát? – hangzott a válasz.

– Igen, köszönöm – vágta rá Chris automatikusan, noha valójában szeretett volna elmenekülni ettől a sok furcsaságtól, hogy mielőbb folytathassa a saját, sokkal fontosabb témáiról való gondolkodást.

– Helyes, épp most tettem föl a teavizet – felelte Chronotis, és a konyhából kilépve, a veszélyes helyeket szórakozottan kerülgetve beljebb jött a szobába.

Egy két héttel ezelőtti, futó találkozást követően Chris úgy könyvelte el magában Chronotist, mint egy újabb különc cambridge-i professzort, akit az akadémia évtizedek óta eltűr és elszigetel. Megfeledkezett arról, hogy milyen nevezetes személy is ő. És ez megint egy bosszantó furcsaság, gondolta, mert az ember nem feledkezhet meg egy nevezetes személyiségről. Arra a megállapításra jutott, hogy valószínűleg túlságosan is magával volt elfoglalva, ezért feledkezhetett meg Chronotisról.

A kis termetű, nyolcvan-valahány éves professzor rosszul szabott tweed öltönyéhez nyakkendőt viselt, arca mély ráncoktól barázdált volt, bozontos ősz haja mellett csenevész szakállat viselt. Jóságos pillantású fekete szemével áthatóan nézett Chrisre félhold alakú szemüvege fölött.

Jóságosan és áthatóan, gondolta Chris. Olyan szem nincs, ami egyszerre jóságos és átható pillantású.

– Khm, Chronotis professzor úr – kezdte, elszánva magát, hogy visszatereli a dolgokat a normális medrükbe. – Nem tudom, emlékszik-e, két héttel ezelőtt találkoztunk egy kari rendezvényen. – Nyújtotta a kezét. – Chris Parsons.

– Ó, igen, igen! – szorongatta lelkesen a kezét a professzor, noha teljesen világos volt, hogy egyáltalán nem emlékszik rá. – Élvezi az efféle kari bulikat? – sandított fel rá kissé gyanakvóan.

– Nos, tudja, hogy van ez – rándított egyet a vállán Chris. – Nem hinném, hogy bárki is élvezné őket…

– Egy sereg unalmas, öreg prof vég nélküli fecsegése egymás között – húzta el a száját a professzor.

– Igen, így is mondhatjuk…

– És oda sem figyel arra, amit a másik mondana!

– Nos, igen, aznap este ön azt mondta…

– Csak beszélnek és beszélnek és beszélnek, másokat meg sem hallanak!

– Valóban – mondta Chris. – Nos…

– Nos, micsoda? – meredt rá a professzor inkább átható, mint jóságos tekintettel.

Chris úgy döntött, megpróbál a kedvében járni.

– Remélem, nem veszem túlságosan igénybe a drága idejét.

– Az időmet? – nevetett a professzor. – Idő! Ne beszéljen nekem az időről! Nem, nem, nem. Ha majd annyi idős lesz, mint én, rá fog jönni, hogy az idő egyáltalán nem olyan fontos. – Végigjáratta a tekintetét Chrisen, és kicsit szomorúan hozzátette: – Nem mintha arra számítanék, hogy megéri azt a kort.

Chris nem nagyon tudta, hogyan fogadja ezt a megjegyzést.

– Valóban?

– Igen – felelte a professzor, és elnézett a távolba. – Emlékszem, egyszer mondtam a kollégium utolsó előtti igazgatójának, az ifjú Frencham professzornak… – Ekkor hirtelen elhallgatott. – Várjunk csak egy pillanatig, nem az utolsó előtti-előtti kollégiumigazgató volt? De még az is lehet, hogy hárommal korábbi…

Chris összeráncolta a homlokát. Egy kollégiumigazgató átlagban ötven évig volt hivatalban.

– Három?

– Igen. Nagyon rendes fiatalember volt – felelte a professzor. – Kilencvenéves korában, tragikus körülmények között halt meg. Micsoda veszteség.

– Kilencven? – kérdezett vissza ismét Chris.

Chronotis bólintott.

– Elgázolta egy kétlovas fogat.

– Mit mondott neki? – tudakolta Chris.

– Honnan tudhatnám? – pislogott Chronotis. – Már nagyon régen volt.

Chris úgy döntött, nem erőlteti a témát. Szeretett volna mielőbb kint lenni ebből a furcsa, zümmögő szobából, messze kerülni a benne lévő sok furcsaságtól és a hely különös lakójától.

– Igaz, valóban. Professzor úr, amikor találkoztunk, ön volt olyan kedves és megígérte, hogy ha benézek önhöz, kölcsönad nekem párat a karbonos kormeghatározásról szóló könyvei közül.

– Ó, igen, boldogan – bólogatott a professzor.

Ekkor éles fütty hallatszott a konyhából. A professzor felugrott, a szívéhez kapott, majd a mellkasa másik oldalához rántotta a kezét.

– Á – mondta megnyugodva. – A teáskanna lesz az. – Sietve, a könyvoszlopokat kerülgetve megindult a konyha felé, és közben visszaszólt Chrisnek: – A nagy könyvespolc túlsó jobb oldalán találja a kért könyveket. Alulról a harmadik polcon.

Chris oldalazva elhaladt a rendőrfülke mellett, úgy, hogy közben ne nagyon gondoljon rá, majd pillantását végigfuttatta a professzor által említett polcon. Kihúzott egy könyvet, egy vékony, bőrkötéses példányt, amelynek fedelén a kelta díszítőelemekhez hasonló, aranyozott cirádák voltak. Amikor kinyitotta, jelek, hieroglifák vagy matematikai képletek egymás alá írt sorait látta maga előtt.

És hirtelen, valami rejtélyes okból régmúlt emlékek érzékletes képei tolultak fel benne. Hétéves volt, nagyapja ölében ült a congresbury-i hátsó kertben, krikettet hallgattak rádión, Trevor Bailey hangja hallatszott, a kertben méhek zümmögtek, a labda pufogott a krikettütőn, lekváros kenyér és narancslé. De régen volt…

A professzor konyhából hallatszó hangja rántotta vissza a jelenbe.

– Vagy alulról a második polcon? Igen, azt hiszem, a másodikon. De mindegy is, vegye csak el, amelyik tetszik.

Chris végignézett a második polcon, és meglátta S. J. Lefee Radiokarbon kormeghatározás molekuláris szinten és Libby A karbon 14 bomlási folyamatai című műveit. Igen, ezek azok. Ezekkel hatni tudna Clare-re, ezek ürügyén még egy beszélgetést kezdeményezhet vele.

– Tejet? – kiáltott ki Chronotis a konyhából.

– Ööö… igen, kérek – kiáltott vissza Chris, miközben vadul keresgélt a polcon még valamit, amivel imponálhat Clare-nek.

– Egy kocka vagy kettő?

– Kettőt kérek – szólt Chris szórakozottan, majd két újabb könyvet kapott le a polcról és süllyesztett el az aktatáskájában.

– Cukor? – kiáltotta Chronotis.

– Mi? – pislogott Chris.

A professzor kezében két csésze teával kilépett a konyhából.

– Tessék – mondta.

Chris, aki megkapta, amit akart, rájött, hogy nem kell tovább elviselnie a hely furcsaságait.

– Professzor úr, most látom csak, hogy elkésem egy szemináriumról – füllentette az órájára pillantva. – Borzasztóan sajnálom. Jövő héten visszahozom ezeket, ha úgy megfelel – mutatott immár könyvekkel teletömött táskájára.

– Persze, persze, bármikor, tartsa magánál, ameddig csak akarja – válaszolta a professzor. Szürcsölve beleivott mindkét csészébe. – Akkor hát Isten vele.

– Viszontlátásra – bólintott Chris, és az ajtó felé fordult. De ekkor rádöbbent, hogy addig nem tud elmenni, amíg föl nem tesz egy kérdést, amivel legalább egy vonatkozásban megpróbál fényt deríteni e hely sok furcsaságára. – Khm, professzor úr, megtudhatnám, hol tett szert erre?

Fejével ekkor a régi, viharvert rendőrségi fülke felé intett.

A professzor olvasószemüvege fölött a fülkére sandított.

– Nem tudom – felelte. – Gondolom, reggel, amikor kis időre kiugrottam, valaki itt hagyhatta.

Chris nem tudta, mit mondjon erre.

– Értem – motyogta, majd boldogan, hogy maga mögött hagyhatja ezt a különös szobát, kiment.

Élete eddigi huszonhét esztendeje alatt semmi sem készítette fel az elmúlt öt percre. Ami azt illeti, túl sok is volt az idő, amit ebben a szobában töltött. Csupa nagy időtömbökkel letakart időszivárgás. És rendőrfülkék, búgás, meg jóságos és átható pillantású szemek, és az utolsóelőtti-előtti-előtti kollégiumigazgató – ez az egész így együtt túl sok volt neki.

Örült, hogy visszatérhet a valódi világba. Vissza a valóságba, ahhoz a fontos feladathoz, hogy jó benyomást tegyen Clare-re. A rendelkezésre álló kerékpárok közül kiválasztott egyet, ami masszívnak látszott, ráült, és a vállára lódította az aktatáskáját.

Nem is sejtette, hogy az univerzum legkülönösebb, legfontosabb és legveszedelmesebb könyve lapul benne.

3. fejezet

Lehet, vagyis szinte biztos, hogy nem fog meglepetést okozni, ha kiderül, hogy az a rendőrségi telefonfülke, amelyet Chris Parsons Chronotis professzor szobájában látott, egyáltalán nem rendőrségi telefonfülke volt. Valójában egy TARDIS volt, egy olyan gép, amely térben és időben bárhová el tudott jutni, és az egyszerű, viharvert, kék faházikó tágas, futurisztikus belsőt rejtegetett. Chris abban is nagyot tévedett, amikor gyermekkora londoni kiruccanásaira gondolt, mert ez a TARDIS nem a londoni rendőrség technológiájának terméke volt. Lehet, vagyis szinte biztos, hogy nem fog szörnyű megrázkódtatást jelenteni, ha kiderül, hogy ez a TARDIS még csak nem is a Földön készült, hanem a távoli, az időlordok félelmetes hatalmú társadalmának otthont adó Gallifrey bolygón. És – na jó, egy kis erőltetéssel – a félelemmel vegyes megilletődöttségtől a lélegzet is elakadna, ha kiderülne, hogy ez a TARDIS annak a titokzatos, téridőben utazó Doktornak, egy renegát időlordnak a lakhelye (ha nem is a tulajdona), aki elmenekült a Gallifrey mozdulatlanságba dermedt, haszontalan életétől, és sok száz évvel ezelőtt felfedező útra indult a végtelen világegyetemben.

A Doktor „küldetése”, ha lehet annak nevezni (ő maga sohasem nevezte annak), mindössze a felfedezésre, a csodákban és izgalmakban bővelkedő, hosszú életre irányult. Útja során azonban helyrehozott rossz, helytelen dolgokat is, nem valami nemes és fennkölt okból, egyszerűen csak azért, mert épp ott volt és így látta helyesnek. Ilyesféle kalandok általában akkor estek meg vele, amikor a Földről származó emberek társaságában tartózkodott, de relatíve nemrég a saját, sok évszázaddal ezelőtt faképnél hagyott népének egyik tagja is csatlakozott hozzá – pontosabban fogalmazva ráakaszkodott.

Romanadvoratrelundarnak – hál’istennek rövidítve Romanának – hívták a lányt, 125 éves volt, és nemrégiben végzett az időlordok Akadémiáján. A Fehér Őrző, egy még az időlordoknál is félelmetesebb hatalommal bíró, titokzatos lény választotta ki, hogy az egyik küldetésén a Doktor segítőtársa legyen. Ez alkalommal a Doktor nagy bosszúságára egy feladatot kellett teljesítenie: fel kellett kutatnia a kozmosz harmóniájának helyreállításához szükséges, különlegesen félelmetes hatalommal bíró tárgy, az Időkulcs hat darabját. Miután többé-kevésbé végrehajtotta a feladatot, a Doktor vissza akarta küldeni Romanát a Gallifreyre, hogy egyedül barangoljon tovább, leszámítva K-9-et, egy kutya formájú mobil számítógépet, amely, ha nem is félelmetes hatalommal bíró, de az akkumulátora teljesítménye folytán elég ügyes robot volt. K-9-nek a Doktor szempontjából az az előnye is megvolt Romanával szemben, hogy engedelmeskedett az utasításainak, odajött, ha füttyentett neki, és volt rajta kikapcsoló gomb is.

De a Doktor Időkulcs-kereső küldetésének sikeres végrehajtása fölkeltette a bosszúszomjas Fekete Őrző haragját. Ő ugyanolyan félelmetes hatalommal bírt, mint a Fehér Őrző, csakhogy ő éppenséggel örökké tartó káoszba akarta taszítani a kozmoszt. Egy rendkívül drámai jelenetben megesküdött, hogy üldözni fogja, és elpusztítja a Doktort. Hogy ne tudja bemérni őt, a Doktor egy randomizátornak nevezett készüléket helyezett el a TARDIS-ában, hogy a térben véletlenszerűen hol itt, hol ott felbukkanva túljárjon a Fekete Őrző eszén. Sem Romanának, sem K-9-nek nem volt szíve megmondani neki, hogy egyébként is ezt teszi mindig.

Akárhogy is, de a randomizátor felszerelése azzal járt, hogy a Doktor nem tudta volna teljes biztonsággal visszajuttatni Romanát a Gallifreyre. És ez mindkettőjük kedvére volt, mert a Doktor szeretett jó társaságban utazgatni, Romana pedig megtanulta megbecsülni azt a változatosságot, amit a Gallifrey szűkös lehetőségein túl az élet felkínált számára. Természetesen egyikük sem beszélt ezekről az érzéseiről a másiknak. Nem azért, mert egy félelmetes hatalommal bíró és egészen más érzelmi reakciókészlettel rendelkező faj képviselői voltak – bár azok voltak –, hanem mert nem tartoztak azok közé (legalábbis egyelőre), akik ilyesmiket csinálnak.

Ez idő alatt Romana egyik különösen fontos felfedezése volt, hogy milyen óriási vonzerőt gyakorol a Doktorra a Mutter’s Spiral galaxis egyik bolygója, a lakói által Földnek nevezett Sol 3. Sok hasonlóságot érzett e távoli és jelentéktelen planéta lakóihoz, és mintha legkedvesebb szórakozása az lett volna, hogy megvédje a bolygót a pusztulástól. Oly sok időt töltött ott, és oly sokat időzött az emberek társaságában, hogy a bolygó történelmének, társadalmi felépítésének és nyelveinek gyakorlati ismerete nélkül nehéz volt értelmes módon szót érteni vele.

Romana tehát egy délután kivett egy tabletet a TARDIS könyvtárából, és mindent elolvasott, ami csak volt rajta, a teljes világtörténelmet és -kultúrát. Attól kezdve, hogy az űrben sodródó kozmikus porfelhőkből megszületett a bolygó, végig a kőkorszakon, a trójai háborún, Homéroszon, Shakespeare-en, az Első Űrutazáson keresztül egészen az 57. időszegmensben bekövetkezett, végső áldozatbemutatásig. („Ott voltam, láttam, én csináltam, a legnagyobb részét én írtam, én idéztem elő”, mondta újra meg újra és roppant idegesítő módon a Doktor, a válla fölött kukucskálva.) Nagyon érdekes 45 perc volt, és Romana végre képbe került a doktort és kedvenc bolygóját illetően.

És most újra itt voltak a Földön, hogy részt vegyenek valamiben, amiről a Doktor megnyugtatásul közölte, hogy bukolikus idillt idéző és kimondottan pihentető tevékenység. Romanának szokása szerint voltak kétségei.

Pár órája érkeztek meg a professzor szobájába, de üresen találták. Romana aggódott, hogy a professzor távollétének lehet valami köze ahhoz a sürgős üzenethez, amit küldtek neki. De a Doktor szinte boldognak látszott, hogy kifuthat a kollégium épületének mélyéről a folyópartra, ahol odahajított egy maroknyi, nagy címletű bankjegyet egy meglepett diáknak, ledobta a kalapját, kabátját és sálját, és gyakorlatilag bepréselte Romanát egy apró, ingatag csónakba.

Romana eleinte nem értette, mi értelme van ennek. Tökéletesen használható sétaút vezetett közvetlenül a folyó mellett, azon is végigmehettek volna, hogy a felborulás veszélye nélkül élvezzék ugyanazt a látványt. De a Doktor olyan boldognak látszott, olyan elragadtatással nézte a fából készült rudat, mielőtt belemerítette volna a piszkos vízbe, olyan erővel veselkedett neki, hogy ellökje magukat, és meginduljanak lefelé a folyón, mintha legalábbis az Amazonason csónakáznának. Ezért Romana úgy döntött, hogy a szó szoros értelmében együtt fog úszni az árral.

Most egyik kezében a Doktor régi útikalauzával, a másikat a csónak szélén a napfénytől és a parton sorakozó, tetszetős külsejű egyetemi épületektől megelevenedett vízbe lógatva lefeküdt a csónakban. A Gallifreyi Akadémiától eltérően ez egy élettel teli, új oktatóhely volt, a legrégebbi fakultása is alig nyolcszáz éves.

A Doktor a csónak másik végében állt, és valahányszor leszúrta a rudat a vízbe, fennhangon elkiáltotta egy híres cambridge-i diák nevét.

– Wordsworth! Ritherford! Christopher Smart! Andrew Marvell! Jeffreys bíró! Owen Chadwick!

Romana összeráncolta a homlokát. Ez a név nem szerepelt a tabletjében.

– Kicsoda?

– Owen Chadwick! – ismételte meg lelkesen a Doktor. – A Föld történelmének egyik legnagyobb gondolkodója munkálkodott ezen a helyen. Newton! – folytatta a nevek felsorolását.

Romana bólintott. Newtont ismerte.

– „Minden hatásra egy azonos erejű, ellentétes irányú erő hat” – idézte.

A Doktor ekkor még erőteljesebben szúrta le a rudat a sáros mederbe, amitől a csónak meglódult, mintha szemléltetni akarná az elhangzott szavak igazságát.

– Akkor hát Newton találta fel a rúddal csónakázást? – kérdezte Romana.

– Tudja mit, egyáltalán nem lennék meglepve – felelte a Doktor könnyedén. – Mint minden nagy gondolkodó, ő is a legegyszerűbb dolgok megalkotója volt. A jó öreg Isaac zsenije számára nem léteztek korlátok.

Romana mosolygott, miközben a kis csónak egy kőhíd alatt siklott tovább, amelyre a parti füzek árnyéka rajzolt krikszkrakszokat.

– Hát nem csodálatos – mélázott fennhangon –, hogy valami, ami ilyen primitív, ennyire… – kereste a megfelelő szót.

– Megnyugtató? – segítette ki a Doktor, és ismét ledöfte a rudat, amitől a csónak ijesztően billegni kezdett.

Romana megtalálta a keresett szót.

– Egyszerű. Lök rajta egyet az egyik irányba, és a csónak a másik irányba mozog.

Kijutottak a híd alól; Romana tekintete megállapodott a folyópartot szegélyező fák mögötti, újabb nagy épületen.

– Szeretem a tavaszt – mondta. – Ezt a sok falevelet, a színeket…

– Október van – jegyezte meg kicsit félve a Doktor.

Romana meglepetten pislogott.

– Mintha azt mondta volna, hogy az evezősversenyek hetére érünk ide.

– Tényleg ezt mondtam – felelte a Doktor. – Az evezősversenyek hetét júniusban tartják.

– Most összezavarodtam – vallotta be Romana.

– Akárcsak a TARDIS – ismerte be a Doktor.

Romana úgy döntött, nem feszegeti tovább a dolgot.

– Én amúgy nagyon szeretem az őszt – mondta, és igyekezett nem túl kritikus hangot megütni. – Ezt a sok falevelet, a színeket…

A doktor megköszörülte a torkát.

– Igen. Nos, egy ilyen egyszerű dologgal, mint egy csónak, valószínűleg semmi sem tud elromlani. Nincsenek koordináták. Nincsenek relatív dimenziós stabilizátorok. Semmi! – Ismét ledöfte a rudat. – Nincs más, csak a víz, a csónak, két erős kéz és a rúd!

Alig ejtette ki ezeket a szavakat, a ledöfött rúd hangos cuppanás kíséretében beragadt a fenék sáros iszapjába. A Doktor erejét megfeszítve próbálta kirántani, miközben a csónak előrelódult, de végül kénytelen volt elengedni, különben ott találta volna magát a rúd mellett, a Cam folyó vizében.

Romana bánatosan nézett a távolodó rúd után.

A Doktor lehuppant a csónakban.

– Izé… azt hiszem, ideje megnéznünk, nem ért-e már vissza a professzor a szobájába. Kérdezze meg, hogyan.

– Hogyan?

– Minden hatásra egy azonos erejű, ellentétes irányú – és nehézségű – erő hat! – idézte a Doktor jellegzetesen széles mosolyával.

Kotorászni kezdett a csónak fenekén, majd felkapott egy hosszú nyelű evezőt, amelyet épp az ilyen szükséghelyzetekre helyeztek el a csónakban. Lendületből belemerítette a vízbe, és bőszen evezni kezdett a part felé.

A csónak elhaladt egy újabb híd alatt. Romana örült, hogy csak egy evező van. Ő már épp eleget evezett a Delta Magna harmadik holdján tett útjukon, amikor…

Hirtelen félbeszakadtak a gondolatai. De nem úgy, ahogy a gondolatok általában félbe szoktak szakadni, vagy mert valami elvonta a figyelmét. Úgy érezte, mintha valami a szó szoros értelmében betolakodott volna az agyába, és elvágta volna a gondolatai fonalát.

Vékony, torzított, nem emberi hangok gagyogása volt. Gyötrődő, elveszett lelkek kiáltoztak rémületükben és zavarodottságukban. A szavaik kivehetetlenek voltak, de teljesen nyilvánvaló volt, hogy szenvednek, és ettől összeszorultak a szívei.

A csónak kisiklott a híd alól. Romana pislogott egyet, és a hangok elnémultak. Egy másodpercig tartott az egész.

A Doktor arcán ugyanaz a zavar látszott, és míg meglepetten körülnézett, az evezőt markoló keze megállt a levegőben. Romana elkapta a karját.

– Hallotta a hangokat?

A Doktor komoly arccal bólintott. Ebben a pillanatban egy felhő takarta el a napot, és a folyó fölött feltámadt az ősz hideg szele.

– Igen… olyan vékony, torzított, nem emberi hangok gagyogását hallottam.

– Mi lehetett ez? – faggatta Romana.

A Doktor vállat vont.

– Lehet, hogy semmi… – felelte cseppet sem meggyőzően.

– Kérem, Doktor, menjünk be – sürgette Romana.

A Doktor bólintott, és újra, de már erőteljesebben, evezni kezdett a part felé.

Ha ő vagy Romana magasabbra is fölnéztek volna, lehet, hogy abból, ami ezután következett, sok minden egészen másképp alakult volna. De történetesen nem néztek magasabbra. És így nem látták a férfit a hídon.

Skagra lenézett, és most először alaposabban is szemügyre vette ezt a primitív lények által lakott bolygót. Jólesett lenéznie az emberekre.

Még mindig az Agytröszt hivatalos, fehér kezeslábasa volt rajta, de erre rávett egy hosszú, fényes, ezüstszürke köpenyt, és hozzá egy széles karimájú, fényes, ezüstszürke kalapot, hogy minél észrevétlenebbül tudjon mozogni e távoli és civilizálatlan világon. Miközben gyalogszerrel járta ezt a Cambridge nevű kisebbfajta városhalmazt, elégedetten állapította meg, hogy jól számított. Az utcákat járva a primitívek közül néhányan köszönésképpen hangosan és barátságosan oda is kiáltottak neki olyasféle lefordíthatatlan szólásokat, mint: „Csá, Disco-Tex, hol van a Sex-o-lettes?” Vagy: „Kapd el a nőt!” és „Helló, pupák!” Igen, nyilvánvalóan ő is elment bennszülöttnek a bennszülöttek között.

A bolygó már-már fájóan elmaradott volt. Jól mutatta ezt a pár körülötte pislákolva keringő, szerencsétlen műhold. Lakói füstokádó kipufogócsővel felszerelt földi járműveken vagy egy röhejes, önjáró masinán közlekedtek, amely alig volt több, mint két egyszerű kerék. Skagra jártában-keltében elment egy kereskedelmi állomás mellett, amely nagy hangon az emberi találékonyság és a technikai kifinomultság mesterműveként hirdetett egy alacsony felbontású mágneses videokészüléket, amit ha a primitívek megvesznek, soha többé nem kell elszalasztaniuk a Coronation Streetet, bármit jelentsen is ez. A gazdasági életük a jelek szerint kimerült abban, hogy az egyik oldalán egy előkelő matriárka nyersen kidolgozott arcképével ellátott, piszkos papírdarabkákat adogattak egymásnak. A matriárka koronát viselt a fején, amiből B típusú monarchiára lehetett következtetni, és ennek vélhetőleg volt valami köze ahhoz a fontos utcához, ahol a koronázásokat rendszeres időközönként eljátszották.

És itt volt még ez a különös, lassú és erőt pazarló szállítási mód a folyón, ebben a fából készült csónakban. Az imént volt szemtanúja, amint egy primitív hímnemű hihetetlen erőfeszítéssel hajtja végre ezt az egyszerű, ámde értelmetlen feladatot.

Mindent összevetve Skagra a 10-es skálán 2-esként értékelte a Föld bolygót, ami rossz volt, de ő látott már rosszabbat is. Továbbá fél pontot adott neki a belélegezhető atmoszférájáért, egy másik felet meg az elviselhetően közeli napjáért.

Tény, hogy a planéta tökéletesen alkalmas volt arra, hogy valaki elrejtőzzön rajta, márpedig neki épp ez volt a célja. Valahol a városnak ebben a részében, az úgynevezett „egyetemi negyedben” volt az, amiért idejött. Akármilyen körültekintően közelítette meg, nem volt biztos benne, hogy valaki annyira ostoba lehet, hogy nála van az, amit ő meg akar szerezni, és sem azt, sem önmagát nem védi valamilyen biztonsági rendszerrel.

Egyik kezében egy jókora útitáska bőr fogantyúját szorongatta. Benne volt a gömb, amelynek csacsogó hangjait e bolygó nem-telepatikus primitívjei nem hallották. A gömb dühösen berregve-zümmögve dörgölődzött Skagra lábához, mint egy háziállat, amikor azt akarja, hogy etessék meg.

– Nemsokára – vetette oda neki Skagra. – Türelem.

4. fejezet

Chris nagy örömmel ment vissza a laboratóriumába. Aktatáskáját ledobta egy padra, majd egy percig csak állt, nyugodtan lélegzett, és hagyta, hogy spektrográfjának, karbon kormeghatározó gépének, röntgengépének, de még Bunsen-égőjének látványa is eltöltse biztonságérzettel. Legtovább a rendezett, csaknem üres könyvespolcát nézte. Csupa olyasmit látott, amit fel tudott fogni.

Kinézett az ablakon a laboratóriumokat övező kicsiny kertre. A napfény már fakóbb volt, egyre inkább érződött, hogy október van. Egy magányos szarka szökdécselt a gyepen. Chris nyelt egyet, de rögtön emlékeztette magát, hogy ő egy értelmes, tudományos műveltségű ember, és amit itt lát, az csupa értelmes, tudományos dolog.

Valahányszor ilyen irracionális és tudománytalan érzései támadtak, mindig felidézte az Euler-azonosság tiszta, egyszerű és szinte leírhatatlan szépségét: eiπ+1 = 0. Eulerrel egyszerűen nem lehetett vitába szállni, akármennyi őrült professzorba és rendőrségi fülkébe botlott is az ember.

Ránézett az órájára. Épp két óra múlt, Clare tehát valószínűleg már megebédelt, és visszament a szobájába. A Keightley hadművelet, más néven a Chris Parsons Terv a második szakaszába léphet.

Kinyitotta a táskáját, és kivette belőle a könyveket. Bosszankodva látta, hogy a keresettek közé bekerült az a másik: az a furcsa kötet, amelyet a rossz polcról emelt le, amelyiknek a fedelén azok a különös, nem egészen kelta kacskaringók vannak. Már épp le akarta tenni, amikor…

Újra otthon volt, a krikett, a zümmögő méhek és a konyhában tüsténkedő anya hangját hallotta…

Chris pislogott egyet, és letette a könyvet. Különös.

Újra fölemelte…

Újra otthon volt, a krikett, a zümmögő méhek és a konyhában tüsténkedő anya hangját hallotta…

…és ekkor újra pislogott, és megint itt volt a laborban. Nagyon furcsa volt. Ennek a könyvnek megvolt az az idegesítő szokása, hogy rendkívül élénken idézett az ember elé dolgokat, méghozzá olyasmiket, amik meg sem történtek.

Megrázta magát. Ilyen nincs, és nem is volt. Könyvek nem csinálnak ilyesmit. Na jó, csinálhatnak, de nem ilyen élethűen, és ahhoz is olvasni kell őket. Attól, hogy valaki megérinti a Penguin papírkötésű kiadásának gerincét, még nem fogja érezni a vörös szobába bezárt Jane Eyre rémületét.

Nem, ez az egész teljesen nevetséges. A könyvek a polcokon sorakoznak, és arra várnak, hogy elolvassák őket; ennyit tesznek, semmi többet, ugyanúgy, ahogy az a magányos szarka sem jelentett semmi mást, mint a szarkák majdnem tökéletes hiányát.

Ismét lenézett a könyvre, és megint csak a lapokon sorakozó misztikus szimbólumokat látta. Ám ezúttal valami mást is érzékelt, és az egészben ez a valami más volt a legnevetségesebb.

Meg mert volna esküdni rá, hogy miközben a könyvet nézte, a könyv visszanézett rá.

5. fejezet

A Doktor a kapun belépve a St. Cedd’s College megkapó szépségű előkertjébe vezette Romanát. Evezőjével tüntetően körbemutatott az épületeken.

– Hát ez az! A cambridge-i St. Cedd’s College. Valamikor a… valamikor alapították egy hogyishívják, kinek is, kinek is, kinek is a tiszteletére… a hogyishívják, most teljesen kiment a fejemből.

– Szent Cedd? – segítette ki Romana.

– Nahát – fordult feléje a Doktor, arcán mélységes tisztelettel –, azt hiszem, igaza van. Történésznek kellett volna mennie.

Romana elmosolyodott.

– Történész vagyok – mondta büszkén, és csak gondolatban tette hozzá, hogy a Doktorral való kapcsolatát illetően néha megfordult a fejében, hogy inkább pesztrának kellett volna mennie.

Közvetlenül a főbejáraton túl egy kisebb épület állt, amely előtt hirdetőtáblák emelkedtek. Az egyikre épp akkor tűzött ki egy hirdetést egy alacsony, szemüveges, keménykalapot, kifogástalan öltönyt és nyakkendőt viselő férfi. Romana valamiféle hivatalos személynek, esetleg portásnak nézte.

Meglepetésére a Doktor a kis emberhez ugrott, és hangosan belesuttogta a fülébe:

– Jó napot, Wilkin.

– Jó napot, Doktor – vetette oda Wilkin félvállról, oda se nézve, miközben egy határozott mozdulattal benyomta a rajzszöget.

Romana örömmel nyugtázta, hogy a közömbös válasz kissé lelohasztotta a Doktor lelkesedését. Szerette, ha valami kibillentette a Doktort a szertelenségéből.

– Wilkin! – kapkodott levegő után a Doktor. – Ugye emlékszik rám?

Wilkin elfordult a táblától, és flegma mosollyal nézett fel a Doktorra.

– Természetesen, uram. 1960-ban díszdoktorrá avatták itt.

A Doktor elvigyorodott, és bólintott.

– Úgy van! Milyen kedves, hogy ennyi év után is emlékszik rám!

– Ez a dolgom, uram – válaszolta nyájasan Wilkin.

– És milyen pompásan végzi! Nos, akkor…

– Chronotis professzorra gondol, uram? – vágott a szavába Wilkin. – Negyvenkét perccel ezelőtt ment vissza a szobájába.

A Doktor meglepetésében hátrahőkölt. Romana elfojtotta a somolygását.

– Honnan tudta, hogy beszélni szeretnék Chronotis professzorral? – hajolt közelebb a Doktor Wilkinhez.

– Vele akart találkozni, uram, amikor itt járt 1964-ben, 1960-ban és 1955-ben – válaszolta Wilkin.

– Csakugyan? – ámult el a Doktor.

– De emlékezetem szerint nem ilyen elbűvölő társaságban – jegyezte meg Wilkin, és kicsit meghajolt Romana előtt.

Romana nyújtotta a kezét, és bemutatkozott.

– Örülök, hogy megismerhetem – mondta vidáman, és fejével a megrökönyödött Doktor felé intve hozzátette: – Ez szép volt.

A Doktor egy pillanatra összehúzta a szemét. Hátralépett, és mint valami összeesküvő, átkarolta Wilkin vállát.

– 1958-ban is jártam itt – jelentette ki büszkén.

Wilkin homlokán most először jelent meg egy aprócska ránc.

– Itt járt, uram?

– Igen – bólintott a Doktor –, csak más testben – tette hozzá rejtélyesen, miután diadalmas pillantást vetett Romanára.

– Csakugyan, uram – nyugtázta Wilkin a legnyájasabb mosolyával.

– Menjünk, Doktor – szólt Romana. Egyre csak a folyón hallott hangok jártak az eszében. Ha valami baj készül, márpedig valószínűleg készült, nem ártana minél előbb vitorlát bontaniuk.

– Örülök, hogy újra találkoztunk, Wilkin, a viszontlátásra – köszönt el a Doktor, azzal elindult. De egy hirtelen ötlettől vezérelve megfordult, hogy Wilkin kezébe nyomja az evezőt. Wilkin már nyújtotta is, hogy átvegye.

– Köszönöm, uram – mondta.

Legalább felismeri, amikor vereséget szenved, állapította meg Romana a Doktorról, aki belépett az egyetem épületébe, és többet hátra sem pillantott.

Nemsokára ott álltak a P-14-es szoba ajtaja előtt.

– Szabad! – kiáltott ki egy karcos hang, még mielőtt a Doktor bekopoghatott volna.

Ám ezúttal döbbent kifejezés helyett széles mosoly jelent meg az arcán, és a hallon át beterelte Romanát a szobába. Romana örült, hogy visszajöttek. Volt idő, amikor zavarta a rendetlenség és a felfordulás, a szanaszét heverő könyvek látványa, de most furcsán megnyugtatónak érezte a lebomló aldehidek és tealevelek szagát.

A szoba üres volt – illetve tele volt, csak a professzor hiányzott belőle. A Doktor a konyha felé intett a fejével, és odasúgta a lánynak:

– Meg fogja kérdezni, kérünk-e teát.

– Teát? – kiáltott ki a karcos hang a konyhából.

– Kérünk szépen – kiáltott vissza a Doktor. – Két csészével!

– Tejjel? – kiáltotta a hang.

– Igen – kiáltotta a Doktor.

– Egy vagy két kockát?

– Kettőt kérünk – kiáltotta a Doktor, és Romanára kacsintott. – És két cukorral.

Romana nem nagyon tudta, hogyan kell ezt érteni, de a megjegyzés hallatán a professzor, kezében egy három teáscsészével megrakott tálcával, arcán széles mosollyal kisietett a konyhából. Hamisítatlan, kedves öregúr volt. Olyannyira, hogy Romana azon nyomban megkedvelte.

A professzor letette a tálcát, előbbre lépett, majd nagy lelkesedéssel, csillogó szemmel kezet rázott a Doktorral, újra viszontlátott, régi barátjával.

– Á, Doktor! Milyen nagyszerű, hogy újra láthatom!

– Én pedig önt, professzor úr – felelte a Doktor. – Hadd mutassam be Romanát.

A professzor, arcán sugárzó mosollyal, szívélyesen kezet fogott Romanával.

– Á, örülök, nagyon örülök. Már sokat hallottam magáról, ifjú hölgy.

– Valóban? – lepődött meg a Doktor.

– Nos, eddig még nem, de biztos vagyok benne, hogy a jövőben fogok – jött zavarba egy pillanatra a professzor, és egyik kezét a homlokához emelte. – Bocsássanak meg. Az én koromban az időlordok már hajlamosak összekuszálni az igeidőket. – Egy pamlaghoz terelte őket, amely alig látszott ki a rápakolt könyvkupacok alól. Miután félretoltak párat, hogy helyet csináljanak maguknak, leültek.

A professzor letette a teáscsészéiket a rozoga asztalkára.

– Ó – jutott eszébe hirtelen. – Kérnek hozzá egy kis kekszet is?

– A magam részéről nem utasítom vissza – felelte a Doktor.

– Egy kis sós kekszet? – indult vissza a konyhába a professzor.

– Üsse kő – szaladt fülig a Doktor szája.

Miközben a professzor a konyhában ügyködött, a Doktor pedig szórakozottan belelapozgatott a hozzá legközelebb eső könyvekbe, Romana eltöprengett a minden összhangot nélkülöző szoba látványán. Egészen addig, amíg a TARDIS nem vette a vészjelet, ami a Doktort arra késztette, hogy mindent kiejtsen a kezéből – szó szerint –, és a randomizátort mellőzve teljes sebességgel elinduljon a Föld felé, szóval, egészen addig soha nem hallott Chronotis professzorról. A Doktor elmesélte, hogyan történt, hogy Chronotisnak Gallifrey Legfelsőbb Tanácsa felajánlotta, hogy a világegyetem bármely részén eltöltheti nyugdíjas éveit – az éltes kort elért időlordok, a hosszú szolgálat utáni tizenkettedik, egyben végső újjászületésüket követő utolsó évszázadokban általában megkapták ezt a lehetőséget. Évmilliókra visszanyúló szokás volt ez az időlordok történelmében, bár csak nagyon kevesen éltek a lehetőséggel. Chronotis azonban kapva kapott az alkalmon, fogta a cókmókját, és már indult is a Földre, ahol kinevezte magát professzornak Cambridge-be.

– Háromszáz éve – álmélkodott Romana, miközben a professzor újratöltötte a csészéjét.

– Úgy van, kedvesem – felelte Chronotis kis büszkeséggel a hangjában.

– Ugyanebben a lakásban?

– Amióta csak visszavonultam a Gallifreyről – bólintott Chronotis.

Romana zavarba jött. Még a nagy kort elérő emberek várható élettartama is sokkal rövidebb volt, mint egy időlordé.

– Senki sem vette észre?

– Dehogynem, persze hogy észrevették – válaszolta könnyedén a professzor. – De ez is annyira jó az öregebb cambridge-i kollégákban. Mindenki olyan végtelenül… diszkrét.

Leereszkedett egy rakás atlaszra, majd újra felállt, meglepő erővel és nagy robajjal a padlóra söpörte a könyveket, és letelepedett szabaddá vált helyükre, a fotelba. Előrehajolt, és följebb csavarta egy ütött-kopott elektromos kandalló kapcsolóját. Az októberi délután melege kezdett hűvösebbre fordulni.

Akadémiai tanulmányai részeként Romana sorra látogatást tett a legöregebb időlord akadémikusok lakásán, és éppoly sterilnek és unalmasnak találta ezeket, mint minden más helyet a fővárosban. De itt, miközben a kandallóban alig hallható sercegéssel felizzott egy újabb szál, Romana úgy találta, hogy majdnem olyan otthonosan érzi magát, mint a TARDIS-ban.

A professzor beleszürcsölt a teájába, és kanalával megveregette a Doktor térdét.

– Nos hát, Doktor, fiatal barátom, mit tehetek önért?

A Doktor meglepetten pislogott, kése megállt a levegőben, félúton a vajtartó és a keksz között.

– Hogy mit tehet értem? Nem úgy értette, hogy én mit tehetek önért?

– Nem hiszem, hogy úgy értettem – felelte a professzor.

– Ön üzent értem – magyarázta a Doktor türelmesen.

– Üzentem önért? – nézett rá zavartan a professzor.

– Vettem a jeladását – mondta a Doktor.

– Jeladás? – húzta össze a szemöldökét a professzor. – Miféle jeladás?

– Romana – szólt erre a Doktor –, nem vettünk egy jelet, amit a professzor küldött? Nem ezért jöttünk ide, amilyen gyorsan csak tudtunk?

– Nyomban ideindultunk – bólintott Romana.

– Én nem küldtem semmiféle jelet – vont vállat Chronotis. – De nagyon örülök, hogy itt vannak. Vegyenek még kekszet.

A Doktor aggodalmas pillantást váltott Romanával.

– Professzor úr – kérdezte végül, hirtelen komoly hangnemben –, ha nem ön küldte azt a jelet… akkor ki?

6. fejezet

Wilkin világában minden a legnagyobb rendben volt – de hát nála ez mindig is így volt. Wilkin egész egyszerűen nem engedte meg, hogy másképpen legyen. Megtalálta a helyét és a célját az életben. A hely a St. Cedd’s volt, a cél pedig az, hogy fenntartsa az évszázadokkal ezelőtt ezen a helyen megteremtett rendet és nyugalmat egészen addig, amíg el nem jön számára az idő, hogy továbbadja a feladatot egy hozzá hasonlóan nyugodt és rendszerető utódnak. Wilkin amolyan fogaskeréknek tekintette magát az idő masinájában, akit azért helyeztek ide, hogy megkönnyítse a körülötte lévők életét, és szilárdan hitt abban a bibliai igazságban (ha sok más bibliai igazságban nem is), miszerint „A higgadt válasz elhárítja az indulatot”. De még neki is megvoltak a maga korlátai.

A nevenincs Doktorral és elbűvölő útitársával való találkozása nem kevés gondot okozott neki. Ha valaki szeretett nevetségesen hosszú, színes sálakat viselni, és több évtizedes időközönként felbukkanva semmivel sem látszott öregebbnek, ahhoz neki semmi köze sem volt.

De most, amikor újabb hirdetést szögezett ki a táblára, és eközben megengedte magának azt a fényűzést, hogy szerény megelégedettséggel gondoljon a pár órával később esedékes, rántottával megrakott pirítósra és a BBC szombat esti sorozatára, évek óta nem tapasztalt méreg öntötte el.

Egy egészen nevetségesen öltözött személy trappolt – igen, egyedül ez a szó illett rá, trappolt – a bejáraton át az udvarra. Az már tényleg nem tartozott Wilkinre, ha valaki ezüstszürke, hosszú köpenyben és széles karimájú, ezüstszürke kalapban parádézott, és egy ócska útitáskát cipelt magával.

Csakhogy ebből a fickóból hiányzott a Doktor nyájassága és vonzereje, abban pedig Wilkin egészen biztos volt, hogy soha életében nem látta.

Az illető harminc-egynéhány éves volt, és akár jóképű is lehetett volna – kellemesen szimmetrikus arcvonásai és érzékien telt ajka volt –, ha az összképet nem rontja le két dolog. Először is, arca jobb oldalán egy egyenetlen szélű sebhely húzódott, amitől az arca máris elvesztette a szimmetriáját. Másodszor pedig érzékien telt ajka örökös, megvető, gúnyos mosolyra görbült. Minden gúnymosoly egyben megvető is, ismerte el magában Wilkin, de ez még kimondhatatlanul tömény ridegségről és leereszkedésről is árulkodott.

– Maga ott! – vakkantott rá az idegen.

Wilkin a tőle telhető, kellően rideg és leereszkedő pillantással válaszolt, ami természetesen meg sem közelítette a másikét. Majd megvetően visszafordult a hirdetőtáblához.

– Hé! Portás! – szólt ismét az idegen.

Wilkin tüntető udvariassággal körülnézett az amúgy üres udvaron.

– Hozzám szólt?

– Chronotist akarom – szögezte le az idegen.

Wilkin a formaságok tökéletes mellőzése hallatán összerándult.

– Chronotis professzor urat?

– Hol van?

Wilkin mielőbb kívül akarta tudni a gyalázatost.

– Nem szeretné, ha bárki megzavarná. A Doktor – egy barátja – van nála. Egy nagyon régi barátja – tette hozzá nyomatékosan.

Az idegen hosszú másodpercekig szótlanul meredt rá. A keze megmozdult, mintha ki akarná nyitni az útitáskáját, de aztán szó nélkül sarkon fordult magas talpú, ezüstszürke cipőjében, és kitrappolt az udvarból.

Na végre. Vajon a Föld mely részén nevelkedett, hogy ennyire nem tud viselkedni?, gondolta Wilkin.

Meglepődött volna, ha megtudja, hogy az idegen nem is a Földön nevelkedett. De még jobban meglepődött volna, ha azt is megtudja, hogy közbelépésével nagy valószínűséggel megmentette a professzor, valamint nagyon régi barátja, a Doktor és a szép Romana életét. És megrémült, sőt elszörnyedt volna, ha belelát a St. Cedd’s körüli utcákra visszatrappoló Skagra gondolataiba. De ez természetesen nem látszott volna meg rajta. Wilkin mindig is leplezte az érzelmeit.

Skagra meghányta-vetette magában a földi portástól kapott információt. Chronotisnak tehát van egy Doktor nevű régi barátja.

A Doktor… a Doktor…

Volt valami ebben a szóban, ami megtorpanásra késztette, és elgondolkodtatta. Abban biztos volt, hogy kutatásai során, amelyek a fél világegyetemen át elvezették idáig, olvasott valamit erről a „Doktorról”. Amúgy meg Chronotis egyetlen „nagyon régi barátja” sem lehet földi ember. A Doktor tehát egy időlord.

Skagrának több információra volt szüksége. Ki ez a Doktor?

7. fejezet

Romana tele volt aggodalommal.

– Aki képes arra, hogy jelet küldjön közvetlenül a TARDIS-ra, az bitang fejlett lehet – mondta.

– Találó szó a „bitang” – ismerte el a Doktor. – Ráadásul… – fejével a szórakozottan a teáskészlet eltüntetésével foglalkozó professzor felé intett – nem is kell, hogy tudják rólunk, kik vagyunk, csak azt kell tudniuk, hogy kicsoda a professzor.

Romana fontolóra vette a hallottakat.

– Akkor csakis egy időlord lehet.

– Ugyan-ugyan, kedveseim – szólt oda a professzor. – Biztos vagyok benne, hogy nincs ezen mit aggodalmaskodniuk.

Romanának eszébe jutottak a folyón hallott hangok, és megborzongott. A maga részéről egyáltalán nem volt ebben olyan biztos.

A Doktor kinyújtotta az egyik kezét, és számolni kezdte az ujjain a pontokat.

– Lássuk csak. Akárki küldte a jelet, ismer engem, ismeri önt, tehát valószínűleg időlord…

– Várjanak! – ugrott egyet hirtelen a professzor, és a szíveihez kapott.

Vártak. A professzor, arcán az elragadtatás és a zavar kifejezésével, mozdulatlanná merevedve állt. Múltak a másodpercek.

– Professzor úr? – kockáztatta meg Romana.

Chronotis újra megelevenedett.

– Nos – mondta széles mosollyal –, van egy elképzelésem arról, hogy ki küldhette azt az üzenetet. Valaki, aki ismeri önt, ismer engem, és aki – egészen biztos – történetesen nem más, mint egy időlord.

Romana fontolóra vette a dolgot. Az időlordok között jócskán voltak legalábbis zseniális száműzöttek – a Doktor, a professzor, és feltehetőleg ő maga is. Ugyanakkor számos bűnöző és renegát is akadt közöttük.

– Igen, azt hiszem, tudom, ki küldte azt az üzenetet – jelentette ki Chronotis.

– Ki? – csapott le rá a Doktor. Komor arca láttán Romana kitalálta, hogy ő is a legrosszabbtól tart. – Kicsoda!?

– Minden stimmel – dünnyögte a professzor. – Teljesen nyilvánvaló.

– Ki volt az? – unszolta Romana.

Chronotis széttárta a karját.

– Én! – kiáltotta.

Romana és a Doktor összenéztek.

– De hiszen az imént azt mondta, hogy nem ön küldte! – horkant fel a Doktor.

– Igen, tudom – felelte Chronotis, és szomorkásan ingatta a fejét, mintha a gondolatokat rázogatná helyre benne. – Újabban kicsit érzékennyé kezd válni a memóriám. Nem szereti, ha túl sokat nógatják.

Romana megsajnálta az öreg professzort. Nem lett volna udvarias rákérdezni a korára, de úgy becsülte, hogy tizenkét- vagy tizenháromezer éves lehet. A kor előtt még egy időlord bámulatos teljesítményre képes agya is kénytelen letenni a fegyvert, és végül megadni magát.

A professzor a rá jellemző, egyébként továbbra is meglepő fürgeséggel leguggolt, és a pamlag alól kihúzott egy ütött-kopott, porlepte fadobozt. Fölnyitotta a tetejét, és láthatóvá vált egy ősrégi szerkentyű, amelyben Romana ráismert egy régimódi téridő távírókészülékre. Az üzenetdobozok és időgyűrűk korát megelőzően ezeket használták az időlordok, hogy tartsák egymással a