Tartalomjegyzék

Impresszum

Bevezetés

Köszönetnyilvánítás

Prológus

1. A barlang

2. Fiat panis!

3. Siena

4. Giulio

5. Cumae

6. Andreina Guardi

7. A feladat

8. Fugite!

9. Herophilae

10. A baleset

11. Maurizio

12. Gabriella

13. A felkészülés

14. Nicolina

15. A Medjerda folyó

16. Letizia álma – Az oroszlán

17. A beavatás

18. Az Iskul Nemzeti Park

19. Letizia álma – Mithridates

20. Tamerza

21. Amalthea

22. Giovanna

23. Letizia álma – A sivatag

24. Ettore Salvati

25. Demophilae

26. Grigorij sírja

27. A Halott Város

28. A berber oroszlán

29. Aeneas

30. Letizia álma – Iuppiter Optimus Maximus temploma

31. A Sivatag Rózsája

32. Giulio szerelme

33. Az Idegen

34. Cinqueterre

35. Letizia álma – Az Avernus tó

36. Hekaté

37. Attus Navius

38. A titkos telefonbeszélgetés 1.

39. Letizia álma – Ostiából Chebikába

40. A fenevad

41. Valéria

42. Giulio kutatásai

43. George

44. Anton Murev

45. Pessinus

46. A titkos telefonbeszélgetés 2.

47. A sienai katedrális

48. A homokvihar

49. Iulius Caesar

50. Az augurbot

51. A lituus

52. A rendőrfőnök

53. Caius Octavius

54. A madárjóslás

55. A titkos telefonbeszélgetés 3.

56. Halloween

57. Via Appia

58. A földalatti tó

59. Letizia álma – Mides

60. A támadás

61. Philippi

62. Murev és Andreina találkozása

63. A fogda

64. Letizia álma – Lépcsők a mélybe

65. Actium

66. A titkos telefonbeszélgetés 4.

67. Giovanna gyermeke

68. Murev és Grigorij

69. Murev mesél 1.

70. A titkos telefonbeszélgetés 5.

71. Murev mesél 2.

72. A tükör

73. Murev mesél 3.

74. Szerelem

75. George gyermekkora

76. Belső parancs

77. Az ébredés

78. Ad Speculum

79. Tiszteletreméltó Anya

80. A félelem vége

81. A történet kezdete

82. George bánata

83. A titkos telefonbeszélgetés 6.

84. A Sibylla

85. Aphrodisias

86. Agustus mauzóleuma

87. Ludi Saeculares

88. Argos

89. A Vándor

90. Ara Pacis

91. Grigorij halála

92. Libri Sibillini

93. A küldetés

94. A felismerés

95. Az ígéret

96. A vízió

97. Meditáció

98. Az átlényegülés

99. Újjászületés

100. Az új megbízás

Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2019 novum publishing

ISBN Könyv: 978-3-99064-568-0

ISBN e-book: 978-3-99064-569-7

Lektor: Sósné Karácsonyi Mária

Borítókép: Ligeti Blanka

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

www.novumpublishing.hu

Bevezetés

A regény valós történelmi eseményeken,

adatokon valamint a görög–római mitológián alapul.

A történet helyszínei a valóságban is léteznek.

A szereplők a fantázia termékei, valós személyekkel való

bármiféle hasonlóságuk csupán a véletlen műve.

Köszönetnyilvánítás

Elsősorban férjemnek szeretném megköszönni a támogatását, akivel együtt jártuk be az ókori világ számos helyszínét, amelyek a regény alapjául szolgáltak. Köszönöm az izgalmas beszélgetéseket, az inspiráló gondolatokat!

Köszönettel tartozom Gábor fiamnak, aki a maga fiatalos dinamizmusával, kreativitásával és ötleteivel sokat segített, továbblendített, amikor éppen megakadtam.

Köszönet Gábor testvéremnek, a hozzáértő tanácsaiért.

Hálás vagyok E. Kovács Péter történésznek, első olvasómnak és lektoromnak, aki tudásával, tapasztalataival gazdagította, finomította a történetet.

Köszönöm Ligeti Blanka munkáját, hiszen az ő grafikája alapján készült a borító.

Végezetül köszönettel tartozom a novum publishing kiadónak a korrekt együttműködésért.

Prológus

Ki volt Sibylla?

Sibylla, kit a legnagyobbak – Giotto, Raffaello, Michelangelo – idéztek meg újra, századok múlva?

Sibylla, kinek emlékét a mai napig a Sixtus–kápolna freskói őrzik…

Sibylla, kinek képe rákerült a genti oltárra, melyet a nácik raboltak el, Hitler parancsára…

Sibylla, kinek arcát halandó nem látta még soha…

Sibylla, ki hegyek mélyének végtelen üregében élt… rideg sziklafalak közt rejtezett, mégis ismerte az emberi szíveket…

Sibylla, aki ismerte a titkos vágyakat, a legszörnyűbb bűnöket és félelmeket…

Félték… tisztelték…

A hatalmát.

Mikor élt? Honnan jött? De legfőképp, hová lett?

Sibylla… kinek haláláról nem szól krónika.

Sibylla, aki tudta, mit hoz a holnap…

Szerelmet vagy bánatot… békét vagy háborút… életet vagy halált…

Sibylla, aki a holtak világát is látta.

Mi lett jóslatainak, a Sibylla-tekercseknek sorsa?Melyekben nemcsak Róma, a Birodalom, hanem az egész világ sorsát megírta?

Tomboló tűzvészben, lobogó lángokban pusztultak volna?

Ki volt Sibylla, ki uralkodni tudott ember és természet felett?

Ki volt valójában a Sibylla?

1. A barlang

Összeszűkült a világ… Olyan szürke és homályos lett minden… Halljuk a patak csörgedezését, érezzük a víz illatát… mintha beszippantana, magába zárna a sötétség. Nehezünkre esik minden, minden apró moccanás, minden gondolat. Emlékképek ezrei… A múltból és a jövőből, tolonganak, egyre csak jönnek és jönnek, mint egy megáradt folyam, feltartóztathatatlanul. Jönnek és fájnak… marnak… rágnak.

Olyan súlyos minden… A levegő, ez a kéz, a kezünk, súlyos, nehéz már ez a test… Fáj a kupola nyílásán beömlő fény… A sötétbe vágyunk, a nem–lét megnyugtató ölelésére, feloldódásra a térben, a végtelen éjben.

Nem akarjuk többé az emlékeinket! Nem akarunk semmit, csak zuhanni vissza az anyaméhbe, a teremtő megsemmisülésbe. Képek jönnek és mennek… felvillannak, majd eltűnnek az átláthatatlan, kusza szövevényben.

Nem akarunk emlékezni többet. Nem akarunk mást, csak az Űrt, a mozdulatlan Semmit! Nem akarjuk látni többé a színt, a formát, nem akarjuk fájó ízeit az életnek, a perzselő hőséget és a sziklák dermesztő, érdes tapintását, nem akarjuk az őrjöngés visszatérő kínjait, a csalódott dühöt és a torokszorító szánalmat az emberi lények iránt… Semmit sem akarunk már.

Csak egyet… egyetlenegyet.

Vissza kell térnünk oda, ahonnan elindultunk.

A részecskék vad táncához, az elemek őrült kavarodásához, oda, ahol szétrobbant a tér és az idő, és kiszakadt belőle a világ. ahol Cosmosszá vált a Chaos, hogy majd – aiónok múlva – ismét visszahulljon önmagába.

A fájdalom elevenen lüktető hús bennünk, szúr és vérzik, éget, akár a sav…

Hagyj végre elmenni minket! Engedj el… engedd el a lelkünk, engedd el örökre!

Vén és roskatag a testünk. Lám, az anyag lassan feladja bennünk… Szertefoszlik, feloldódik a semmiben… a tó éjsötét vizében.

Hagyj végre elmenni!

Hosszú volt a szolgálat. Hosszú volt az élet. Embertelen volt az élet. Ez az élet. Bár néha szép és magasztos.

Nem akarjuk többé az emlékeinket! Nem akarjuk többé!

Nem akarjuk…

Emlékeznünk kell mégis.

Az emlékek, a képek végtelen láncolata – a tolongó, zsibongó, torlódó, hömpölygő áradat –, ez a mi igazi erőnk.

Erő, amely nem veszhet el. Különben hiábavaló volt az áldozat. Az áldozatunk – iszonytató és céltalan. Még nem halhatunk meg, még nem! Tovább kell várnunk a sötétben, a mélyben, a föld ősi csontjainak hideg ölelésében.

Emlékeznünk kell.

Emlékeznünk kell mindenre, ami a miénk, emlékeznünk kell arra, amit kaptunk, arra, amit láttunk. Nem vagyunk egyedül. Életek tolonganak bennünk. Nem vagyunk egyedül. Várnunk kell, és várni fogunk. Emlékeznünk kell, és emlékezni fogunk.

Tudjuk, hogy eljössz.

Jönni fogsz, mert jönnöd kell.

2. Fiat panis!

– Fiat panis! – rontott be az irodába Andreina, mintha csak azt mondaná: „Ave Ceasar!” vagy „Dicsértessék a Jézus Krisztus!”

Legyen kenyér! Andreina előszeretettel használta köszönésképp a FAO logóján latinul díszelgő jelmondatot, hiszen az intézményen belül ő volt a Land and Water részleg vezetője, és szinte megszállottan hitt a munkájában. Köztudott volt róla, hogy olyan, mint a forgószél, és a lelkesedése előbb–utóbb mindenkit magával ragad. Az értekezleteken csak úgy záporoztak belőle a kérdések és az újabbnál újabb ötletek, és természetesen a beosztottjaitól is ugyanilyen munkatempót követelt. Sápadt volt, sovány, beesett arcú, kissé karikás szemű, mint aki évek óta egy percet sem aludt, mégis, csak úgy áradt belőle a vitalitás.

Letizia önkéntelenül is rátette kezeit az asztalán heverő papírokra, mintha attól félne, hogy ez a hirtelen támadt szélvihar mindent magába szippant, menthetetlenül.

– Én inkább egy sajtos pizzára szavazok. Mamma mia, már ennyi az idő? – Ránézett a faliórára. – Csak kettőkor kezdődik az értekezlet, nem?

– Igen, de még előtte szerettem volna veled beszélni, Letizia – hadarta láthatólag türelmetlenül Andreina.

Letiziának az a homályos előérzete támadt, hogy nem feltétlenül lesz az ínyére, amit most hallani fog.

– Milyen volt a riói út? – kérdezte könnyedén. Mindez persze gyenge próbálkozás volt arra, hogy némi haladékot nyerjen, mielőtt végképp elnyeli Andreina elsöprő lendülete.

– Pontosan erről akarok veled beszélni!Vagyis… nem kifejezetten a konferenciáról, hanem arról, hogy… Tudod, kivel találkoztam?! Egy régi jó barátommal, szerintem még te is ismered. Anton Murev professzorral.

– Az a kedves, tolószékes öregúr? Ja, emlékszem, folyton ölelgetett, ahányszor csak összefutottunk.

– Igen, ő lesz az! Imádja a nőket! – nevetett fel Andreina, majd egyszerre izgatottá vált.  – Egyik este meghívott vacsorázni. Beszélgettünk erről-arról… a régi dolgokról. – Andreinának alig észrevehetően megbicsaklott a hangja. Letizia látta rajta, hogy elérzékenyült, de fegyelmezi magát, és a következő pillanatban már a megszokott könnyed és temperametumos stílusában folytatta.

– Szóval… mesélt egy érdekes történetet, amely még fiatalkorában esett meg vele, egészen pontosan1969-ben. Anton mindig nagy utazó volt, persze még a balesete előtt. Akkoriban éppen Tunéziában járt az öccsével együtt, valahol egy oázisban, amikor teljesen váratlanul kitört egy óriási vihar, és rájuk szakadt az ég. Most figyelj: 38 napon át zuhogott az eső, mint a Bibliában! Több százan meghaltak, több ezren földönfutók lettek, egész falvakat sodort el az ár. A professzor öccse is ott halt meg… – Andreina megköszörülte a torkát. – Hát igen, még nagyon fiatal volt. Anton szinte imádta, mintha nem is az öccse, hanem a fia lett volna.

– Ismerted? – kérdezte Letizia.

– Hogyne, persze, ismertem valamelyest – bólintott Andreina elgondolkodva, és egy pillanatig mereven nézett maga elé. – Szörnyű… szörnyű lehetett. De mit is akartam mondani? Hidak tűntek el, amelyeket még a rómaiak építettek. Gondolj bele, két évezrede álltak ott, aztán egyszerűen csak eltűntek, elmosta őket a víz! El tudod ezt képzelni? Tunéziának csaknem a fele sivatag, ez az áradás pedig olyan lehetett, akár az özönvíz, iszonyatos, pusztító erejű.

– De hiszen abban a térségben néha éveken át nem esik egy csepp eső sem! – csodálkozott Letizia. – Mint tavaly Marokkóban! Emlékszem, hogy végső elkeseredésükben az Atlasz gleccsereiből próbáltak valahogy vizet facsarni.

Andreina a lányra szegezte sötét szemeit.

– Nézd, te is tudod, hogy mi minden vár ránk a közeljövőben, ugye tudod? Hága, Marseille, Tadzsikisztán, Stockholm, és az ENSZ-év, a Vízügyi Együttműködés Éve… a szokásos statisztikai adatokon és a meghirdetett programjainkon túl jó lenne, ha valami érdekességgel is szolgálhatnánk. Valamivel, ami odavonzza az emberek figyelmét. Tudod, szigorú tudományosság egy csipetnyi misztikummal fűszerezve…

– …alaposan aláásná a hitelességünket! Andreina, szerintem hagyjuk ezt a biblikus szöveget, mert ez nem tesz jót, hidd el nekem!

Andreina izgatottan járkált fel s alá az irodában, Letizia alig bírta követni a tekintetével.

– Ellenkezőleg! Ez az eset a mindmáig a felderítetlen természeti katasztrófák közé tartozik, annak ellenére, hogy számos cikk, sőt könyv is megjelent róla. A helyszín a mi szempontunkból ideális: nincs túlságosan messze, körülbelül egy-két óra repülőút. Tunéziával jó a viszonyunk, és úgy tudom, már lecsillapodtak a kedélyek, stabilizálódott a politikai helyzet. Úgy tűnik, elvirágzott az arab tavasz, biztonság és béke honol mindenütt.

Letizia gyanút fogott. Jól tudta, hogy Andreina akkor is elküldené, ha vérszomjas berber oroszlánok között kellene dolgoznia, ha már egyszer a fejébe vett valamit.

– Na, álljunk csak meg egy percre! Először is, állj már meg egy pillanatra, kérlek, mert már most szédülök!

Andreina lehuppant egy székre.

– Tulajdonképpen mit akarsz tőlem? – kérdezte Letizia.

– Már mindent átgondoltam. Neked kell odamenned!

– Miért pont nekem? Még be sem fejeztem az AQUASTAT programot, és máris itt a nyakamon az AQUACROP! Nem tudok most csak úgy itthagyni mindent!

Letizia csaknem kétségbeesetten nézett körül üvegfalú kalitkájában, amelyet megpróbált tőle telhetően otthonossá varázsolni. Jelenleg leginkább ez az apró iroda jelentette számára az otthont, sokkal inkább, mint a kis lakás Róma külvárosában, ahová mostanában csak aludni járt haza.

De Andreina láthatóan már döntött az ügyben. Tulajdonképpen egy kicsit meg is sértődött, hogy a beosztottja, akit ő vett maga mellé, akin már több alkalommal segített, akit tanított és pártfogolt, nem lelkesedik éppúgy, mint ő.

– Nézd, nem azt várom tőled – mondta kissé hidegebben, mint szerette volna –, hogy még ma este pakolj össze és ülj fel az első gépre! – Lopva Letiziára nézett. – Van még időnk. Úgy szeptember végén, október elején kellene kimenned, addig mindent el tudsz rendezni, nem? Egyébként pedig a programokat Marcello és Tommaso is befejezhetik, hiszen mindössze az eredmények összegzése és a grafikonok analízise van hátra. Ezt már bárki elvégezheti.

Köszi szépen – gondolta Letizia –, ez jólesett. Olyan munkát végzek, amit bárki meg tud csinálni.

Andreina megértette az apró arcrándulást.

– Tudod, hogy nem úgy értettem! Természetesen nélkülözhetetlen vagy. De egyedül csak te tudsz közülünk arabul, és – ha jól tudom – jelenleg nincs körülötted semmiféle gátló tényező, ami visszatarthatna.

Hát ilyesfajta gátló tényező tényleg nincs. Andreina megjegyzése racionális volt, egy puszta tény, még csak nem is bántó, mégis összeszorult a torka tőle.

– Van ennél ideálisabb? – nevetett Andeina. – Se férj, se gyerek! Bocs, nem akartam! – Andeina érezte, hogy ezúttal egy kicsit messzire ment, hát gyorsan hozzátette: – Te magad mondtad, hogy három évig éltél Tunéziában a szüleiddel. Ismered az ottaniak mentalitását, bírod az éghajlatot, beszélsz arabul, és nem utolsósorban jónak, sőt, kiválónak tartom a szub-szaharai régió klímaváltozásáról szóló tanulmányodat!

Letizia enyhén elpirult, jólesett neki a dicséret, különösen, hogy Andreina e tekintetben igen szűkmarkú főnöknek mutatkozott eddig. Közben persze tisztában volt vele, hogy Andreina nem véletlenül dobta be éppen most az elismerő szavakat.

– De nem értem, miért érdekel téged ennyire ez a ’69-es eset? Hogyan kapcsolódik a mi kutatásainkhoz? Hiszen hány… csaknem negyvenöt éve volt! Mi hasznunk lehet belőle, bármit találok is ott? Feltéve persze, ha beleegyezem – tette hozzá Letizia sietve.

Andreina érezte, hogy tulajdonképpen nyert ügye van, már csak egy kicsit kell ütnie a vasat. Elmosolyodott.

– Legfőképpen azért, mert tegnap kaptam egy hivatalos felkérő levelet az ENSZ-központtól. Az ENSZ és a World Water Council a mi segítségünket kérik. Tekintve az időbeli egybeesést, nem lennék meglepve – sőt ezt tartom a legvalószínűbbnek –, hogy Anton barátunk befolyásának köszönhető mindez – tette hozzá Andreina elgondolkozva.

– Tudod, nemcsak 1969-ben volt áradás Tunéziában, bár kétségkívül ez volt a legpusztítóbb, legalábbis amiről én tudok. Úgy tűnik, hogy négy-hatévenként – akár kifejezetten aszályos évek után – újra és újra bekövetkezik, mint egy sorscsapás. Legutóbb például februárban. Ráadásul a Földközi-tenger térségében keletkezett viharok, ciklonok gyakran fordulnak Európa felé. Időről időre eláraszt minket a Szahara homokja. A lényeg: szeretnék teljes képet kapni a világnak erről a szeletéről, és az esőzések, áradások okairól. Ezenkívül… megígértem a professzornak, hogy alaposabban körülszaglásszuk a ’69-es esetet. Úgy érzi, hogy ennyivel tartozik az öccsének. Értsd meg, nem mondhattam nemet! Anton mindig olyan kedves volt hozzám. Ha azt akarjuk, hogy a jövőben is kedves legyen, ez a kis erőfeszítés igazán megéri!

Letizia egy pillanatig nem tudta eldönteni, hogy Andreina „kedvesség” alatt szakmai, vagy inkább személyes támogatásra gondol, esetleg mindkettőre. Andreina hatvanöt éves, jól karbantartott, magára sokat adó, temperamentumos nő volt, a professzor pedig hetven körül lehetett, és bár kerekesszékhez volt kötve, külsőre leginkább az idős Harrison Fordra hasonlított, úgyhogy valószínűleg tényleg igen kellemes vacsorát költhettek el együtt. Persze ehhez senkinek semmi köze, nekem sem – gondolta Letizia. Egy kicsit azonban – bár ezt önmagának sem vallotta be – irigykedett is, hogy a nála csaknem harminc évvel idősebb főnöknője az utóbbi időkben mintha legalább tíz évet fiatalodott volna, és szemmel láthatóan szinte repked a boldogságtól. Talán tényleg nem ártana egy kicsit kimozdulni a számítógép mellől. Legalább terepmunkáról van szó, nem pedig sokszor unalmas – bár kétségtelenül szükségszerű – irodai pepecselésről.

Végül is a szaharai tanulmányt is hosszas helyszíni vizsgálódás előzte meg, úgyhogy nem volt tőle idegen az effajta tevékenység.

– A földalatti vízerek és vízkészletek tanulmányozásával is egybekötheted – Andreina mintha csak olvasott volna a gondolataiban –, végül is ez az egyik szakterületed. Hidd el, élvezni fogod! Fogd fel úgy az egészet, mint egy kirándulást! Tunézia gyönyörű ország, bárki örülne, ha ilyen lehetőséget kapna! Én csak Szidi Bu Szaidban voltam, az egy kis kék ékszerdoboz! Kösd össze a kellemest a hasznossal, élj egy kicsit! Engedd el magad, aztán pedig vesd bele magad a munkába, vagy fordítva, nekem úgy is jó. Kapsz néhány címet, telefonszámot, néhány jó barátot, akikre bizton számíthatsz. A lényeg, hogy derítsd ki, mi történt ott!

Az értekezlet a szokott módon, azaz elképesztő hosszan és viharos hangulatban zajlott, Letizia azonban képtelen volt bármire is odafigyelni. Szüntelenül az iménti beszélgetés részletei kavarogtak a fejében. Csak arra figyelt fel, mikor a vége felé Andreina bejelentette, hogy Letizia októberben terepmunkára megy Tunéziába – itt volt alkalma elkapni néhány irigykedő pillantást –, s ennek eredményeképpen a statisztikai adatok tömkelegén és a globális környezeti katasztrófával fenyegető jóslatokon kívül várhatóan egy kis érdekességet is hoz a közelgő konferenciára, amely remélhetőleg nemcsak a szaksajtó és a médiumok figyelmét, hanem a szélesebb publikum érdeklődését is megragadja.

– Manapság az emberek ki vannak éhezve a különleges, megmagyarázhatatlan dolgokra – mosolygott Andreina. (Letizia magában örült és megkönnyebbült, hogy legalább a „misztikus” jelzőt kihagyta.) – A számok világa túlságosan hideg és felfoghatatlan sokak számára. Szerintetek az a tény, hogy a fejlődő országokban 1.1 milliárd ember nem jut rendes ivóvízhez, hogy évente ötmillió ember hal szomjan, jelent valamit az emberek számára? Mit gondoltok, megmozgat ez bárkit is? Én nem hiszem. Az átlagember számára – ha egyáltalán tud róluk – ezek csak számok, számok, és semmi több! Ha viszont történetbe ágyazva beszélünk a természeti katasztrófákról, konkrét nevekkel, arcokkal, személyekkel… már inkább megérinti őket. Chebika itt van, egészen közel… csaknem egy karnyújtásnyira – itt Andreina egy kis hatásszünetet tartott –, és ez a ’69-es történet kellő tálalásban ráirányíthatja a figyelmet más fontos környezeti problémákra is.

Andreina rámutatott a falon függő Afrika-térképre.

– Az egyik oldalon a perzselő szárazság, akut vízhiány, a másikon pedig a vissza-visszatérő, özönvízszerű áradások! Gondoljatok bele! Milyen kis ország… mégis micsoda szélsőségek, micsoda anomáliák! Tudni akarom, hogy mi történik ott!

3. Siena

– Van egy szép fiam, és most született egy csúnya kislányom! – sóhajtott fel Letizia édesanyja, amikor kezébe nyomták az újszülöttet.

Valóban nem volt valami szép látvány. A szemfehérje tiszta vér, a szája mint a gyufás skatulya, az arcán és a testén lilás véraláfutások – ettől eltekintve azonban erős volt és egészséges, amolyan igazi, jó torkú kis bestia.

– Ha nem tetszik, adja nekem! – nevetett az orvos, neki ugyanis – a sors iróniájaként – nem lehetett gyermeke.

– Szegénykém, jól megszenvedett az életéért – sajnálkozott a szülésznő. – Mintha nem is akart volna a világra jönni.

– Még sosem láttam, hogy egy harántfekvéses baba ilyen makacsul ellenállt volna – tette hozzá az szülészorvos. – Ahányszor megfordítottam, csak azért is mindannyiszor visszafordult!

Így született meg Letizia Siena városában, a Via di Galgaria egyik házában, legalábbis ez a történet került be a családi legendáriumba, amelyet volt alkalma jó néhányszor meghallgatni.

Édesanyja első gyermeke, Sandro születése után nehezen esett teherbe, újra és újra elvetélt, ezért – egy évtizednyi hiábavaló várakozás után – óriási boldogság volt a kisbaba érkezése, különösen, hogy kislány lett. Így kapta hát a Letizia nevet, mert igazi örömet hozott a családba.

A szülei némileg tartottak attól, hogy a tizenkét éves Sandro hogyan fogadja a kicsi érkezését, de hamar kiderült, hogy felesleges az aggodalmuk, mert a fiúval madarat lehetett volna fogatni, és egyből telekürtölte a várost a kishúga érkezésével. Ahová csak lehetett, mindenhova magával cipelte, a nyakába ültette, így járták a város utcáit és a színpompás toszkán vidéket.

Letizia szülei orvosok voltak. Dr. Carpenti szülész-nőgyógyász, édesanyja pedig szemészorvos, és természetesen szerették volna, ha gyerekeik is ezt a tradíciót viszik tovább.

Sandro hajlott is erre, szívesen segédkezett a szüleinek, aprólékos, precíz megfigyelő volt, lelkiismeretes és kitartó – a későbbiekben kiváló belgyógyász lett belőle. Letiziának azonban esze ágában sem volt, hogy orvos legyen – úgy érezte, neki valami újat kell hoznia a családba.

Ösztönösen vonzódott a vízhez, jól úszott, és nem győzte csodálni az Itália-szerte szemet gyönyörködtető reneszánsz, barokk szökőkutakat. Az egyik első mozaikkép, amire tisztán vissza tudott emlékezni a gyerekkorából, hogy sárga-vörös levélszőnyeg közepén áll, az apja felkapja, és a szökőkút permetező vízcseppjei közé emeli. Annyira erős lett a szökőkutak iránti vonzalma, hogy komolyan elkezdett foglalkozni a hidraulikával, és középiskolásként tanulmányt írt Tivoli és Bo Marzo manierista kertjeinek öntözéséről.

Szabadideje jó részét vagy az egyetem botanikus kertjében töltötte mesterséges tavacskák, pálmák, kaktuszok, citrusok és mindenféle egzotikus növények társaságában, vagy a Piazza del Campo „tölcsér”-ében, a Palazzo Pubblico és a Torre del Mangia árnyékában. Ez volt a helybeli fiatalság egyik kedvenc találkahelye, ahol temérdek turistával lehetett találkozni, és próbálgatni az angol nyelvtudásukat. A legnagyobb tömegek természetesen a Palióra érkeztek, a contradák lóversenyére, júliusban és augusztusban. Ilyenkor mintha csak a középkorba csöppent volna vissza az egész város: mindenütt korabeli ruhákba öltözött emberek, lobogó színes zászlók, felcicomázott lovak és lovasok… három napon át tartó, káprázatos kavalkád!

A Campón találkozott többnyire Carlóval is, aki az első fiú volt az életében. Ebből kifolyólag Sandro, a bátyja eléggé idegenkedve fogadta, mintha riválist látott volna benne, aki elcsábítja tőle imádott kishúgát, noha ebben az időben már jóval kevesebbet voltak együtt, mert a fiú egyetemre járt Firenzében.

Letizia meg volt ugyan keresztelve, de nem különösebben foglalkozott vallási kérdésekkel, mégis nagyon szerette a Duomót, a gyönyörű katedrálist. Lenyűgözte a monumentalitása, fenségessége, a szobrok és a padlómozaikok eleven szépsége.

Szeretett elüldögélni a katedrális hűvös csendjében, vagy odakinn, a Battisteróhoz vezető lépcsőn.

Tizenegy éves volt, amikor a szülei váratlan és tekintélyes pénzzel kecsegtető ajánlatot kaptak, és rövid töprenkedés után úgy döntöttek, hogy Tunéziába utaznak. Eredetileg csak egy évről volt szó, ám a szüleit annyira megszerették a helyiek, hogy igen nehéz volt elszakadni tőlük, de hát visszavágytak Itália földjére, különösen, hogy most már összegyűlt annyi pénz, hogy leányukat is egyetemre járathassák.

Letizia odahaza angol és latin nyelvet tanult. Most a szülei – szántszándékkal – egy arab iskolába íratták be azzal, hogy biztos hasznát fogja még venni az arab nyelvtudásnak az életében. A három év után Letizia – bár vért izzadt, és írni sohasem tanult meg tökéletesen – tűrhetően beszélte az arab nyelvet.

A lányok az iskolában eleinte gyanakodva méregették, de Letiziának kifejezetten jó természete volt. Könnyen beilleszkedett, le tudta bontani az elválasztó falakat, ráadásul képes volt elfogulatlanul szemlélni a különböző vallásokat és hagyományokat. Akkor sem lepődött meg túlságosan, mikor egy kairouan-i osztálykiránduláson meglátogatták Mohamed vezírjének a sírját és megtudta, hogy a vezír – kegyeletből – egész életében a nyelve alatt hordta a próféta szakállszőrét. Letizia Itáliában látott már jó néhány ereklyegyűjteményt, furcsábbnál furcsább dolgokat, szentek maradványainak féltve őrzött darabkáit, ujjperceket, lábcsontokat, fogakat, úgyhogy úgy érezte, semmi sem tudja megdöbbenteni igazán. Végül is szülővárosának szentje, Katalin teste is Rómában feküdt, míg a lábfeje Velencében került kiállításra.

Szerencsére a szülei nagy utazók voltak, elvitték Egyiptomba, Alexandriába, Jordániába és Algériába is, Tunézián belül pedig bejárták a szokásos turistalátványosságokat, megnézték Karthágó romjait, Szidi Bu Szaidot, amely otthont adott a Hispániából elűzött zsidóknak, Sousse-t, a római kori amfiteátrumot, El Jem-et, és a pún alapítású, később rómaivá lett városokat, mint Dougga és Thuburbo Maius.

Megérintette az arab kultúra és tudás mélysége, és megismerte egy újabb szeletét a régi Római Birodalomnak, Africa provinciának.

Kóborlásaik közben meglátogatták a chott-okat, Tunézia óriási, kiszáradt sós tavait, és Letizia úgy érezte, mintha egy másik planétára kerültek volna: holdbéli tájakon jártak merengve, szótlanul. Az édesapja végig mesélt ugyan, elsősorban a római történelemről, a pún háborúkról, Hannibál hadvezéri géniuszáról, és Scipio Africanusról, a zámai győztesről.

A Tunéziában töltött három év gyorsan elröpült, és ők visszatértek Sienába.

Letizia a tizenötödik évébe lépett. Középmagas, karcsú, barna szemű, hosszú barna hajú, bájos lánnyá serdült. Nem volt ugyan klasszikus szépség, de eleven, okos tekintete, mosolya rendkívül vonzóvá tette.

Mind gyakrabban utazott Firenzébe, ahol a bátyja az egyetemi tanulmányai vége felé járt, már csak a szakvizsgái voltak hátra. Érezte, hogy egyre jobban hatalmába keríti a nagy „rivális” egészen egyedi varázsa. Pedig egyáltalán nem volt jó érzés Cosimo nagyfejedelem lovas szobrát, Firenze diadalmenetét, és a sienaiak megaláztatását szemlélni nap mint nap a Piazza della Signoriára menet… de az Uffizi, a Loggia dei Lanzi mitologikus szobrai, a Giambologna szökőkút némileg kárpótolták az elszenvedett látványért. Sandrónak jó érzéke volt a történelemhez és úgy tudott mesélni, hogy Letizia szinte látta maga körül az eseményeket.

Sokszor sétáltak fel a Piazzale Michelangelóra, és onnan gyönyörködtek a város látképében.

– A Duomóban – mesélte Sandro – Giuliano Medicit épp az oltár előtt szúrták le az ellenséges Pazzik, ráadásul pont a húsvéti szentmisén. Lorenzónak, a bátyjának valahogy sikerült megmenekülnie, és aztán szörnyű bosszút állt. Lorenzo, az Il Magnifico, a Tündökletes, a saját beleikre akasztotta fel és lógatta ki a Palazzo Vecchio ablakán a testvére gyilkosait. Hát, ez is a reneszánsz, nemcsak Michelangelo Dávidja, Botticelli Venusa, vagy Raffaello angyalkái – mondta Sandro. – Ott égették meg Savonarolát is – mutatta Sandro –, ő volt az a dominikánus szerzetes, aki a pápáról azt terjesztette, hogy nem más, mint maga az Antikrisztus. Nem is tévedett nagyot – vigyorgott Sandro –, hiszen VI. Sándorról köztudott, hogy vérfertőző viszonyt folytatott a lányával, Lucreziával, és aki az útjába állt, azt egyszerűen megmérgezte. A világvégével fenyegető véres torkú prédikátort is habozás nélkül elfogatta és máglyára küldte. Ennek ellenére Sandro szerint mégis nagyformátumú államférfiak voltak mind a ketten, a pápa és a fia is, a hírhedt Cesare Borgia, és nem véletlen, hogy Machiavelli a „Fejedelmet” jórészt róluk mintázta.

Sandro kedvence Cosimo de Medici volt, a „Tündökletes” Lorenzo nagypapája. A képét többször is megnézték az Uffiziban, ahogy a kezét összekulcsolva ül piros palástban, piros capottóban, markáns, férfias és komoly arccal.

– Igazából ő alapozta meg a Mediciek gazdagságát – bólintott Sandro elismerően –, és a Duomóban temették el… egy egyszerű epitáfium alatt. Csak a neve áll rajta, a születési és halálozási éve, és hogy „pater patriae”, „a haza atyja”. Látnád azonban, hogy az örökösei micsoda díszes márvány síremlékeket építtettek maguknak a San Lorenzóban!

Letizia szeretett egyedül is bóklászni. Élvezte a Mercato Nuovo forgatagát, a friss bőráruk illatát, szeretett válogatni az apró csecsebecsék, reneszánsz motívumokkal díszített tollak, jegyzetfüzetek, rúzstartók és legyezők között és természetesen nem hagyta ki, hogy időnként megsimogassa a szerencsét hozó ércdisznó orrát.

Ha megéhezett, általában az Orsanmichele melletti kis trattoriák egyikében kapott be valamit, majd belekeveredett a Ponte Vecchióra kavargó tömegbe, ahol hirtelen elibe tárult az Arno, kékes-szürkén hömpölygő vizével, melynek tükrében aranyosszélű, fehér felhők fodrozódtak.

Egy ilyen csendes, késő nyári meleg ragyogásban találkozott Giulióval a hídon.

4. Giulio

Azt mondják, mikor Dante rálépett a hídra és meglátta Beatricét, az még a középkor volt, mire pedig átért a hídon, beköszöntött a reneszánsz.

Letizia, mikor meglátta Giuliót a Ponte Vecchión, lelkében még kislány, sőt gyermek volt, mire igazán megismerték egymást, férfivá és nővé lettek.

Ekkor már Letizia is a firenzei egyetemre járt és hidrogeológiát tanult, Giulio pedig két évvel felette, és klasszika-filológiát hallgatott. A lány mehetett volna a sienai egyetemre is, de egy kicsit el akart szakadni a szülői háztól, a várostól, szabadabb, önállóbb szeretett volna lenni, és tudta, hogy Sandróra mindig számíthat.

Giuliót a bátyja is jobban elfogadta, mint az eddigi kósza lovagokat. Elismerte, tisztelte a tudását, mivel nemcsak a saját szakterületén mozgott otthonosan, rendkívül naprakész, színes volt az érdeklődési köre is. Giulio rendelkezett azzal a ritka képességgel, hogy bármiféle társaságban volt is, pillanatokon belül maga köré tudta gyűjteni az embereket, ő lett a középpont, erős karizmatikus kisugárzása révén. Letizia magában csodálkozott is, hogy egy ilyen tetterős, határozott férfi miért pont az ókori stúdiumokat választotta, és miért nem politikai, vagy legalábbis valamilyen közéleti, az aktivitását és exhibicionizmusát jobban kielégítő pályát. Aztán egyszer eljött az idő, hogy fel is merte tenni ezt a kérdést. Giulio egyáltalán nem lepődött meg, sőt elmosolyodott.

– Jogos a kérdés, teljesen jogos! Már magam is számtalanszor feltettem magamnak. De tudod, Letizia, már gyerekkoromban beleszerettem az ókorba. Néha úgy érzem, ez a véremben van, a sejtjeimben! Az emberek többsége úgy tekint az ókorra, mint egy mesés, mitologikus korszakra, amely nagyon-nagyon régen volt, és gyakorlatilag semmi köze nincs hozzánk, modern, felvilágosult emberekhez. De nézz csak körül! Az ő szellemiségük ma is ott van mindenütt, különösen itt, Itália földjén! Ők az alap, a fundamentum! Gondolj csak bele! Az ókori poliszokban alakultak meg az első demokratikus államok. Vagy olvasd csak el Aristoteles Politikáját, ma is sokat tanulhatsz belőle! Azt hiszem… alapjaiban minden kérdés megfogalmazódott az ókori tudósokban, ami számunkra is fontos, csak a technikai lehetőségek szintje más. Egyébként pedig ez egyáltalán nem akadályoz abban, hogy részt vegyek a közéletben. Be is léptem a Margheritába, mert szerintem nem jó irányba megy az ország! – Giuliót rögtön elragadta a hév, ahogy csak szóba került a politika. – Észak nem hagyhatja magára a délt, mert ez egész Itália hanyatlásához vezet! A Lega Nord, professor Bossi felelőtlen dolgokat mondanak, és ez hosszú távon óriási károkat fog okozni az egész országnak!

Giulio példaképe Che Guevara volt. Csodálta a bátorságáért, kitartásáért, és azért a mély szenvedélyért, ahogy az életét élte. Még hasonlított is hozzá némileg, csak nem viselt szakállt, kócos, sűrű haja és tüzes, mélybarna szemei mégis rá emlékeztettek.

Egy vékony ezüstláncot hordott a nyakában, rajta Nagy Sándor, mint maga Zeus. Kiderült, hogy Giulio Hierapolisban vette néhány Ephes sörért egy sírrablótól.

– Hát igen… Nagy Sándor Achilleshez akart hasonlítani, Achilles példaképe pedig maga Heracles volt, Zeus fia. Nagy Sándor örök mintát adott az utókor hadvezéreinek.

– Én úgy tanultam, hogy Nagy Sándor egy véreskezű hódító volt, egy diktátor. Te meg a nyakadban hordod a képét! – vetette a szemére Letizia.

Giulio elgondolkodva nézett rá. Letizia – a maga számára is felfoghatatlan módon – mindig ellágyult, amikor ezekbe az okos, sötét szemekbe nézett. Olyan gyöngédséget érzett, hogy legszívesebben megcsókolta volna a fiút.

– Így is van… letarolta a fél világot, de közben egy új világképet, sőt világrendet alkotott meg. Vagy tucatnyi Alexandriát hozott létre, terjesztette a görög kultúrát… Tulajdonképpen egy ókori globalizációs folyamatot indított el. Persze, tűzzel-vassal, sok-sok áldozat árán – ismerte el Giulio. – Kegyetlen volt, ez igaz, mert hadvezér volt, és persze azon túl is, mértéktelen és gátlástalan az ivásban és az öldöklésben egyaránt. Nem tisztelt sem Istent, sem embert. Fennmaradt egy történet… Eszerint a didymai Apollón-szentély branchida papságát például azért irtotta ki, mert százötven évvel azelőtt az elődeik átálltak a perzsákhoz! Számára ez egy tökéletesen elégséges magyarázat volt, nem mintha bárkinek is magyarázkodni akart volna. Nyilván példát akart statuálni: így jár minden áruló, sőt még az árulók leszármazottai is. Ki tudja, talán az apjának akart megfelelni. Mit nem adnék érte, ha egyszer visszamehetnék az időben és beszélhetnék vele, vagy Caesarral, Augustusszal! – ábrándozott Giulio. – Emberek, akik emberfeletti teljesítményre voltak képesek!

– Nocsak, ez elég nietzschésen hangzik.

– Imígyen szóla Zarathustra… – tárta szét a karjait színpadiasan Giulio.

– És mit gondolsz, egy Übermenschnek is szüksége lehet olykor-olykor afféle dolgokra, mint a szegény, halandó tucatemberkéknek? – kérdezte nevetve Letizia.

Giuliót egy pillanat alatt elárasztotta a vágy, és szorosan magához ölelte a lányt.

Úgy tűnt, egymás iránti szenvedélyük kiapadhatatlan…

Egy gyors döntéssel még az egyetem évei alatt összeházasodtak. Giulio kívánságára titokban, egymás között, ókori római rítus szerint is egybekeltek. Letizia mélyen Giulio szemébe nézve, kissé szégyenlősen mondta ki az ősi, mágikus szavakat:

Ubi tu Gaius, ego Gaia.

5. Cumae

Az Elsőkkel érkeztünk.

A szívük tele volt félelemmel, keserűséggel, dühvel és sóvárgó, vad vágyakkal. Kitaszítottnak és kisemmizettnek érezték magukat az őseik földjén, ahol századok óta éltek és haltak. Erős férfiak voltak, mégis olyanok, mint a gyermekek. Százféle érzés gomolygott a lelkükben, zabolátlanul.

Segíthettünk volna nekik szívük lecsendesítésében, hogy egyensúlyba kerüljön lényük halhatatlan magva, mégsem tettük. Szükségünk volt a bennük tomboló Chaosra, mert Erő volt. Állati erő, ami szüntelenül űz és hajt, előbbre és előbbre, akkor is, ha már elhagyott a test.

Felszökött és lebukott a Nap. Egymást kergették a nappalok s az éjszakák. Jöttek és mentek.

Számukra azonban végtelenné nyúltak a napok, megzavarodtak, elvesztek a súlyos Időben.

Elhagytuk a partokat, messze maradt mögöttünk az Atyák földje, az emberek világa. Az Elsők térben és időben elveszetten hánykolódtak a tengeren. Hol vakítóan szikrázott az égbolt, hol a Tartaros sötét éje borult ránk. Szilaj szívükben hol kigyulladt, hol kihunyt a remény.

Olyanok voltak, mint a gyerekek.

Kacagtak a delfinek játékán és rettegtek Oceanos szörnyeitől. Elvesztették a múltjukat, mindenüket, és nem sejtették, mit hoz majd a jövő. Vakmerőek voltak és kétségbeesettek. Csodálatra méltóak és nevetségesek.

Emberek.

Azt akarjuk, hogy megértsd. Hogy felfogd, ami felfoghatatlan, szavakkal elmondhatatlan. Hogy átéld. Hogy Eggyé válj.

Egyszer segítettünk, mégis.

Ott, ahol összeszűkül a föld, mint egy tátongó, éhes torok, és összetorlódnak benne a háborgó hullámok. Ott, ahol Scylla és Charybdis az úr. A hajón messzire bűzlött a félelem szaga, mint valami ragacsos, sötét massza.

Mi csak ültünk behunyt szemmel, mozdulatlanul. Tudatunk egyetlen ragyogó pontba sűrűsödött a térben. Ez a pont pulzált, lüktetett, tágult, majd milliárdnyi szilánkra robbantotta a világot. Ezután csend lett. Mélységes, alvilági csend. A Világ Tengelye megállt. Egyesültünk a léttel és a benne létezőkkel.

Az elemek őrült örvénylése meglassúbbodott, elült. Apránként elcsitult a tenger. Az emberek szívéről leolvadt a fekete félelem.

Tudtuk, hogy a vándorútnak vége. A láthatáron feltűnt a part.

Az Elsők megrészegülve táncoltak az örömtől a part fövenyén. Oly messzire jutottak, mint őseik közül soha senki még! Merészek voltak! Hősök!

Szétszéledtek és benépesítették az új földet. Harcoltak érte. Többségét nem láttuk sohasem. Voltak azonban, akik nem felejtettek el minket, sem az átélt félelem jeges hullámait. Ők vissza-visszatértek.

Az egész bensőnkben, a májunkban éreztük a hely sugárzó erejét. Tudtuk, hogy ez a hely, ez a barlang az otthonunk lesz.

Láttuk, hogy járt már itt előttünk valaki, mert tiszta női erővel volt telített minden szikla, a növények és a fák is. Az erő a gyökerükig mélyen átitatta őket. Az olaj- és babérligetek ezüstös fénnyel szórták be a tájat.

Az Asszony kötődött a vízhez. Hitt a víz gyógyító erejében, és mély szánalmat érzett a szenvedők iránt. Különösen szerette a gyerekeket, a tenger vizével és a holdfény lágy sugaraival tisztította meg őket a zavarodottságuktól.

Az Asszony nem élt hosszú életet, de erejét visszaadta a természetnek, eggyé vált vele. Éreztük a jelenlétét. Ott volt minden kőben, virágban. Néha tudtunk érintkezni is vele. Tanultunk tőle. Ő susogott hozzánk a fák lombjai közt, az ő alvilági üzeneteit sodorta felénk a szél. A barlang méhében ő ült oda mellénk, hogy feltárja előttünk titkait, láthatatlanul.

Egy aión lezárult, és a Világ Tengelye lassan új korszakba fordult.

6. Andreina Guardi

Gaia azonban terméketlen volt.

Három évvel a házasságkötésük után tudta meg Letizia, hogy egy sajátos méhfejlődési rendellenesség következtében sohasem lesz képes gyermeket a világra hozni. Szinte lebénult az éles fájdalomtól. Nem mintha feltétlenül azon nyomban szülni akart volna, de hogy soha ne adhasson gyermeket annak a férfinak, akit szeret és aki szereti őt, ez elviselhetetlen gondolat volt. Olyan üresség, megfosztottság vett erőt rajta, amelyet eddig elképzelni sem tudott. Voltak pillanatok, amikor úgy érezte, megbolondul, vagy nem is igaz az egész, és majd reggel arra ébred, hogy csak egy nyomasztó álom volt. Hosszú-hosszú időn keresztül minden ébredés csak újabb traumát hozott, mikor újra és újra rázuhant a valóság. Mintha a csillagos égbolt szakadt volna le rá.

Giulio viszonylag nyugodtan fogadta a hírt, de Letizia tudta, hogy nagyon szereti a gyerekeket, és mindig is nagy családot akart, hiszen maga is abban nőtt fel.

Bár továbbra is szerették egymást, ez a tény láthatatlanul, mint valami mérgező gáz, beszivárgott a kapcsolatukba, a gondolataikba, az öleléseikbe, a hétköznapi életükbe és lassú, alattomos pusztításba kezdett.

Mindketten érezték, látták, tudták, de nem tudtak semmit tenni ellene. Giulio felvetette az örökbefogadás kérdését, de Letizia számára ez elfogadhatatlannak tűnt. Tisztában volt vele, hogy Giulio saját gyerekre vágyik, és bármennyire is liberális gondolkodású egyébként, ebben a kérdésben zsigerileg konzervatív.

Végül Letizia nem bírta tovább, és elköltözött Giuliótól. Túlságosan szerette ahhoz, hogy áldozatra kényszerítse, hogy fájdalmat okozzon neki. A kettős veszteség azonban a végletekig megviselte.

Ettől kezdve belevetette magát a tanulásba. Jó is volt, hogy meg kellett írnia a diplomamunkáját, és a védésre, vizsgákra készülnie. Persze így is koncentrált fegyelemre volt szüksége ahhoz, hogy fájdalmas gondolatait a lelke legmélyebb bugyraiba szorítsa.

Kevéske szabadidejében a firenzei Misericordia munkájában vett részt. Ide még Giulio vezette be, aki maga is önkéntes volt, hiszen ez nagyon is megfelelt kommunisztikus, humanitárius elveinek. Giulio főként a balesetet szenvedett emberek szállításában tevékenykedett, Letizia idős, magányos embereket látogatott meg az otthonukban, próbálta az életüket kényelmesebbé tenni, vagy egyszerűen csak beszélgetett velük. Ebben az időben nem volt világos, hogy ki segít éppen kin, mert Letiziát sokszor úgy nyomasztotta a magánya, mintha elevenen temették volna egy kriptába.

A firenzei Misericordia az ország legrégebbi, 1244-es alapítású, eredetileg vallásos jellegű intézménye volt, amely a későbbiekben inkább civil jótékonysági szervezetté alakult át, amely szükség esetén egészségügyi és szociális ügyekben önkéntes munkával segítette a rászorulókat. Letizia megtudta, hogy az 1966-os Nagy Áradás idején is kitettek magukért.

Az idős emberek még erről a szörnyű eseményről is szívesen beszéltek neki, sőt az idős Fabio Bronzino még a testén éktelenkedő hegeket is büszkén mutogatta.

– Olyan volt, akár a háborúban, kész csatatér maradt utána – emlékezett vissza a nyugdíjas öregúr. – Olyan sebesen jött, hogy megijedni sem volt időnk, pavilonokat, autókat sodort magával, s ha valaki egy örvénybe került, vége volt! Aki nem fulladt meg azonnal, az összezúzott törmelékek szurkálták halálra. Hajszál híján én is ott hagytam a fogamat.

Letiziát szakmai szemmel is elkezdte érdekelni a Nagy Áradás, és korabeli cikkeket, újságokat próbált keresni, hogy még többet tudjon meg róla. Lassan-lassan kirajzolódott előtte a kép: amire 1966 november negyedikének reggelén a firenzeiek ébredtek, az maga lehetett az Inferno.

Harminckilencen haltak meg, több ezer autó megrongálódott, húszezren váltak hajléktalanná egyetlen éjszaka alatt. A víz behömpölygött a Piazza Signoriára, egészen a Duomóig. A pusztító áradásban csaknem kétezer gyönyörű freskó, szobor, kép veszett el. Nem csoda, ha néhány fanatikus fejében megfordult a gondolat: ez Isten büntetése a firenzeiek élvhajhász, hedonista életmódja miatt. Savonarola, ha feltámadt volna poraiból, önelégülten kacaghatott volna: nincs több cifraság, nincs több hivalkodó cicoma – eljött a vég, az Utolsó Ítélet órája!

Az egyetem utolsó félévében előadássorozatot hirdettek meg, mindegyik előadást hétről hétre egy-egy meghívott szakértő tartotta. A témák nagyon szerteágazóak voltak, az egyetem profiljának megfelelően. Az egyik héten az oktatási reformok szükségességéről, a legújabb pszichológiai kutatások eredményeiről, a másikon a biodiverzitásról, vagy éppen a nanotechnológiáról kaptak tájékoztatást. Letizia, ha tehette, valamennyi előadáson részt vett, mert valóban értékes és főképp hiteles információkat lehetett összegyűjteni.

A számára legérdekesebb előadás természetesen az volt, amelyet Andreina Guardi tartott, az ENSZ szakosított intézményének, a FAO-nak egyik vezető munkatársa. Látszott, hogy Andreina Guardi nemcsak szereti a munkáját, hanem rutinos, jó előadó is. Az előadás rendkívül izgalmas volt, a Föld édesvízkészleteinek védelméről szólt, beszélt az „ősi víz”-ről, az „alvó óriásról”, vagyis arról a vízmennyiségről is, amely a Föld kérgében, több kilométeres mélységben található, és őrzi még bolygónk legkorábbi történetének, légkörének, kőzeteinek, vegyületeinek egy részét. Az előadó – figyelmes vendégként – kitért Toscana halgazdaságaira, a toszkán folyók élelmezésügyi szerepére, és természetesen az Arno folyónak a térségben betöltött fontosságára. Mindezeken túl – Letizia nem kis megdöbbenésére, hiszen ez a kérdés már jó ideje komolyan foglalkoztatta – szóba hozta az Arno 1966-os nagy áradását, és részletes vésztervet mutatott be a hallgatóságnak, amelyet a Belügyminisztériumtól kapott meg a FAO – mintegy megnyugtatva mindenkit, hogy a ’66-os áradás pusztítása még egyszer nem ismétlődhet meg.

Így kezdődött Letizia kapcsolata Andreina Guardival, aki a kérdései és hozzáértő megállapításai alapján először valami hivatalos szakértőnek gondolta Letiziát.

A lány számára pedig mindez egy új lehetőséget nyitott a múlttól való menekülésre, egy új életre, távol Giuliótól, Rómában.

7. A feladat

– Este egy picit itt tudnál maradni? – nyitott be hozzá Andreina. – Idejön Anton, hogy mindent meg tudjunk beszélni.

– Mégis mit kellene nekem megbeszélnem a professzorral? – kérdezte kelletlenül Letizia.

– Tudod… a tunéziai úttal kapcsolatban lenne egy személyes kérése, de ezt majd ő maga elmondja. Átszólok, ha megjött! – És Andreina már ott sem volt. Ez volt reggel.

Letizia el is felejtette, csak ebéd közben jutott az eszébe, amikor felment a teraszra, ahonnan egyedülálló panoráma nyílt a városra. Szerette ezt a helyet, itt mindig fel tudott frissülni, bármilyen gondok nyomasztották is. A szél belekapott a szoknyájába, ahogy tálcával a kezében próbált asztalt találni magának. Óriási tumultus volt, mint rendesen.

– Letizia, ide, itt van hely! – Pierre Luigi volt az, az egyik kollégája, aki vadul hadonászott a kezével, hogy felhívja magára a figyelmét. Letizia egy pillanatra megtorpant, kissé kényelmetlenül érezte magát, aztán mégis odament és leült a fiúval szemben.

– Ne haragudj, hogy nem hívtalak vissza… – mentegetőzött Letizia kissé elpirulva.

– Mikor? Ja, már el is felejtettem – nézett rá Pierre Luigi a szokásos „haragszom rád, de túlságosan szeretlek” pillantásával. Majd hozzátette: – Az a rusnya macskád megvan még?

– Maurizio? – Letizia elnevette magát. – Igen, remekül érzi magát. Remélem, nem tervezel ellene újabb merényletet!

– Megérdemelné, hogy egyenként tépjem ki az összes bajuszát… A legjobb dzsekimet pisilte le az a vadállat! Akármit csinálok vele, még mindig érzik a szaga!

– Maurizio teljesen természetesen viselkedett. Behatoltál a területére, ő csak megvédte, ami az övé. – Letizia alig bírta visszatartani a nevetést.

– Mi, a dzsekim? Hogy lenne már az övé?! – Aztán Letiziára nézett. – Azt rebesgetik, hogy „bevetésre” mész…

– Szeretnél vigyázni esetleg Maurizióra?

– Még mit nem! Átkozott szőrcsomó! Ezek szerint igaz?

– Mit is rebesgetnek pontosan?

– Hogy Tunéziába mész.

– Ki mondhatta ezt neked, lássuk csak… csak nem Maria? Eltaláltam?

– Egy úriember nem adja ki a hírforrásait. Igen, ő volt. Kissé érzékenyen érintette a dolog. Mint ahogy engem is, hogy ezt tőle kellett megtudnom.

– Sajnálom. Nem én kértem, de gondolom, ez nem vigasztalja Mariát. – A lány Pierre Luigi szemrehányását elegánsan elengedte a füle mellett.

– Hát igen, a múltkor a szaharai kaland, most meg Tunézia. Nem vetheted Andreina szemére, hogy elhanyagol. Kétségtelen, hogy te vagy a legújabb „üdvöskéje”.

– Pierre Luigi, amit te szaharai kalandnak nevezel, az az én számomra kemény munka volt, méghozzá igen nehéz terepen, ahol mellesleg majdnem otthagytam a fogam. Andreina pedig azért engem küld, mert a részlegben csak én tudok arabul, és nem jártatom a számat állandóan, mint egyesek! – mondta ingerülten Letizia.

– Hú, ezt most megkaptam! Finom utalás, hogy fogjam be a számat!

– Ne haragudj! – Letizia amilyen könnyen méregbe gurult, olyan gyorsan le is csillapodott. Hiszen a fiú szereti őt! – Nem akartalak megbántani, és igazából nem is rád vagyok mérges. Csak… nem szeretem ezt a misztifikálást. Nincs itt semmiféle titok vagy kaland! Munka van, amit el kell végezni és kész.

– Ha bármit segíthetek…

Letizia rámosolygott Pierre Luigira:

– Ígérem, ha segítségre lesz szükségem, te leszel az, akinek először szólok.

Az elmúlt években százszor megbeszélték már, hogy ők ketten csak barátok, de a fiú képtelen volt ezt elfogadni. Letizia látványa mindannyiszor újra felkeltette benne a vágyat, egyszerűen szerette – függetlenül attól, hogy a lány mit érzett. Az agya tudta, de a szíve nem volt képes felfogni, hogy Letizia csak barátnak tekinti őt. Letizia tisztában volt ezzel, sajnálta is, de az érzésein nem tudott változtatni..

– Olyan gyönyörű vagy! – sóhajtott fel Pierre Luigi. – Mikor látlak legközelebb? – kérdezte vágyakozva, és egy óvatlan pillanatban megsimogatta a lány kezét.

– Hát, azt még én sem tudom. Talán karácsonykor, ha az istenek is úgy akarják! – nevetett Letizia, majd gyorsan elkapta a kezét és felállt.

– Ne haragudj, de rohannom kell. Nemsokára lesz egy megbeszélés.

– Mint mindig. Vigyázz magadra, szépségem! Már most várom a karácsonyt!

Letizia elmosolyodott, megfogta a tálcát és visszavitte az önkiszolgálóba. Enyhe lelkiismeretfurdalása volt Pierre Luigi miatt, másrészt felüdítette a fiú leplezetlen hódolata. Tudta, hogy Pierre Luigi nem csak szerelmes belé, hanem őszintén szereti is, és ez energiával töltötte fel. Visszament az irodájába, belépett a számítógépébe és dolgozni kezdett. Adatokat mentett le folyamatosan és úgy belemerült, hogy kissé értetlen arccal nézett a betoppanó Andreinára:

– Mi az? Már ennyi az idő?

– Igen, gyere, megjött a professzor, az Indonéz teremben vár ránk.

Andreina a folyosón odafordult hozzá:

– Légy szíves, légy kedves vele, ha megkérhetlek! Talán nem gondolod, de nagyon sokat köszönhetünk Murev professzor-nak.

Letizia kényszeredetten rámosolygott:

– Te vagy mi?

– Mi mindannyian. Te is. Ha nem támogatna minket, a programok jó részét nem tudnánk finanszírozni.

Andreina kinyitotta a terem gazdagon faragott gyönyörű ajtaját. Ez a terem mindig ámulatba ejtette. Belül is művészi fafaragványokkal volt teli, a székek támláin és a falakon mitológiai alakok elevenedtek meg, és egy fából készült halat is megcsodálhattak a kivételezett helyzetben lévő látogatók. Anton Murev az asztal mellett ült a tolószékében.

– Üdvözlöm, kedvesem!

Világosszürke, könnyű öltöny volt rajta, alatta fehér ing, lazán kihajtva, a nyakában bőrszíjon valamiféle pénzérme függött, de Letizia nem láthatta, hogy mit ábrázol. Idős kora ellenére még nem volt teljesen ősz, és látszott, hogy eredetileg szőke volt a haja. Alig látható, vékony, aranykeretes szemüveget viselt, és egy ezüst pecsétgyűrűt a jobb kezén. Összességében egy rendezett öregúr benyomását keltette, nem valami trotliét. Kellemes, citromos illat lengte körül. Letizia már többször találkozott vele, de most látta csak, milyen férfias, szép keze van. El tudta képzelni, hogy fiatal korában milyen vonzó férfi lehetett – nem csoda, hogy Andreina még mindig odavan érte. Önkéntelenül is az apja jutott az eszébe: valamivel fiatalabb lenne, mint most a professzor, ha még élne.

Anton Murev nem volt egyedül, a balján egy fiatal férfi állt.

– Bemutatom önnek George-ot. Ő a titkárom és bizalmasom, nyugodtan beszélhetünk a jelenlétében, nincs előtte titkom.

George a harmincas évei végén járhatott, világos drapp nadrágot és zakót viselt fehér pólóval. Rövid barna haja és kék szemei voltak, és nem tűnt különösebben barátságosnak, inkább kimért volt és hivatalosan udvarias.

Biccentett Letizia felé és annyit mondott:

– Örvendek, signora Carpenti.

– Üdvözlöm. – Letizia nem akart külön rákérdezni George családnevére.

– Drága Letitzia, nem szeretném túl sok idejét elrabolni, úgyhogy rátérek a lényegre – kezdett hozzá Murev professzor. Enyhe szláv akcentussal beszélte az olaszt.

– Hallgatom, professzor úr.

– Először is szeretném, ha tudná, hogy milyen nagyra értékelem az ön kutatásait.

– Köszönöm, és köszönöm az összes eddigi támogatását is.

– Andreina elmondása szerint maga nem csak kiváló kutató, hanem jól beszél arabul is és nagyon megbízható. Ha ennek csak a fele igaz, akkor is ön az én emberem!

Letizia jelentőségteljes pillantást vetett Andreinára, aki elmélyülten éppen vizet töltött a kikészített kristálypoharakba.

– Hogy pontosan megértse, miről is van szó, elmesélek Önnek egy rövid történetet. Tunéziában játszódik a ’60-as évek vége felé, és a főszereplője egy nagyon-nagyon jóképű ukrán fiatalember. Azt hiszem, már sejti, hogy kiről van szó… Nos, ez a fiatalember meglehetősen ismert műgyűjtő, és mellesleg kiváló felderítő… Ókori régészeti kutatásokat végez a Fekete-tenger partvidékén, szerte a Mediterráneumban, és meglátogatja Tunézia római kori településeit is, így jut el a Chebika oázisba is. Nos, mint tudjuk, az ókorban egy Ad Speculum nevű, jelentős római erődítmény állt ott, többek között a kereskedelmi útvonalak ellenőrzésére.

Letizia értetlenül nézett rá.

– Mit szeretne, professzor úr? Én nem vagyok régész.

– Nem is ezt várom öntől, kedvesem. Csak egy kis szívességről lenne szó. Tudja… a ’69-es áradás Chebikát sem kímélte. Elpusztult az egész falu. Sok-sok ember… köztük az öcsém is.

– Nagyon sajnálom.

– Grigorij 19 éves volt. A testét sohasem találtuk meg. Emeltünk neki egy jelképes sírkövet, egy berber asszony elvállalta a gondozását. Ezt én magam is sokszor megtettem egyébként, de aztán, látja… – A professzor széttárta a karját. – Letizia, ha arra jár, kérem, keresse fel a sírt! Ha Chebikába érkezett, kérem, hívjon fel engem! Szeretném, ha egy kutató alaposságával figyelne meg mindent és számolna be nekem a látottakról. Megtenné ezt nekem?

Letizia kissé meglepődött és meg is könnyebbült a kérés hallatán. Valami kacifántosabbra számított.

– Azt hiszem, ez nem nagy kérés, professzor úr, hiszen a Chebika és a Tamerza oázis mindenképpen fontos állomásai a vizsgálódásomnak. Természetesen megteszem.

– Ennek őszintén örülök! George!

George egy táskából elővett egy mobiltelefont, és letette Letizia elé az asztalra.

– Ebbe a telefonba egyetlen szám van betáplálva, az enyém. Ha megkérhetem, ezen hívjon fel, ha odaért.

Letizia ezt szerfelett különösnek találta, de nem szólt semmit.

– Akkor köszönöm, tényleg nem akarom tovább feltartani, kedvesem. Jó utat, vigyázzon magára! És ne feledkezzen meg rólam! – nevetett a professzor.

Letizia elköszönt és visszatért az irodájába. Kisvártatva bejött Andreina, láthatólag felszabadultan.

– Lekísértem a professzort a kocsijához. Köszönöm, nagyon kedves és megnyerő voltál!

– Apám jutott az eszembe… és végül is a professzor is kedves volt hozzám.

– Anton jó ember. Kemény, de jó ember. – Andreina gondolkozott egy pillanatig, aztán megkérdezte:

– Mi lenne, ha ma együtt vacsoráznánk? Búcsúvacsora, mit szólsz hozzá? Na, ne kéresd már magad! Találkozzunk nyolckor a Campón!

Közben a professzor kényelmesen elhelyezkedett a régi Mercedesben, és a visszapillantó tükörben ránézett George-ra.

– Nos, mi az első benyomásod?

– Értelmesnek látszik… megbízhatónak. Bár egy kissé naiv, de mindenképpen figyelemre méltó.

– Úgy érted, szemrevaló? Így legalább nem fog nehezedre esni, hogy rajta tartsd a szemed. Te leszel a lábam, a fülem és a szemem! Mindenről tudni akarok!

8. Fugite!

Letizia egy kicsit korábban érkezett a Campóra és ott várta Andreinát. Könnyű fehér nyári ruhát vett fel, copfba fogta a haját, és a kedvenc ezüst ékszereivel díszítette fel magát. Nemsokára Andreina is feltűnt, a Corso felől jött, óvatosan lépkedve a macskaköves úton. Fekete vászon kosztüm volt rajta, magas sarkú fekete cipő és fehér gyöngy ékszerszett. Még mindig dús volt a haja és karcsú a dereka – messziről nézve jó néhány évet letagadhatott volna a korából.

– A fene essen ezekbe a nyavalyás macskakövekbe, kitörik az ember nyaka! – bosszankodott Andreina.

– Hát, nem elegáns női cipőkre tervezték, az biztos! – nevetett Letizia.

– Vegyünk egy doboz cigit! – ajánlotta Andreina, és elindultak a Farnese tér felé. Később kikanyarodtak a Via Giuliára, mert Andreina meg akarta nézni a Palazzo Farnese kecses hídját.

– Hülye franciák! – kiáltott fel Andreina méltatlankodva. – Már megint lenyesték róla azokat a gyönyörű repkényeket!

– Odanézz! – mutatott Letizia a templom falára. – Itt meg adománygyűjtő hely lehetett.

A Chiesa Santa Maria dell’ Orazione e Morte falán két nyílás volt, „Elemosina” kezdetű felirattal, és két érdekes vésettel. Mind a kettő a megszemélyesített halált ábrázolta, csontvázként, óriási szárnyakkal és homokórával a csontujjak között. Az egyiken ez volt olvasható egy kőbe vésett szalagon: „Hodie mihi, cras tibi” – Ma nekem, holnap neked.

Letizia elfintorodott.

– Az Imádkozás és a Halál temploma? Kiráz tőle a hideg. Nem szerettem volna középkorban élni! Akkor már sokkal inkább az ókorban vagy a reneszánszban!

– Azt elhiszem. Biztos megégettek volna, mint boszorkányt. Egyébként engem is. Nézd csak, ez az egyik kedvenc kutam – mutatott Andreina egy szakállas férfifejet ábrázoló kútra. – Úgy néz ki, mintha Krisztus lenne, de azt hiszem, valami ókori folyamisten lehet.

– Akkor talán nem ártana imádkoznom hozzá. – Letizia megsimogatta a kút peremét. – Még jól jöhet a segítsége.

Elértek a Ponte Sistóhoz és átverekedték magukat a hídon. A Trasteverén nagy volt a nyüzsgés, mint mindig, az ékszerárusok apró csecsebecséket terítettek kis asztalkákra, az egyik sarkon színes gömblámpákat árultak, másutt táskákat, képeket, apró női holmikat.

– El fog tartani egy ideig, amíg találunk egy üres asztalt! – sóhajtott fel Andreina.

Odakeveredtek a Santa Maria in Trastevere templom elé, ahol éppen egy tűznyelő szórakoztatta a közönséget. Letizia egy ideig nézte, de aztán megunta és a templom falára függesztett ókeresztény leleteket kezdte el tanulmányozni, s rajtuk a szimbólumokat: galambot olajággal a szájában, a horgonyt, hajót. Alig tettek meg néhány lépést és mégis, évszázadok kincsei tárultak fel előttük lépten-nyomon. Érdekes lehet régésznek lenni… belelátni a múltba – gondolta Letizia magában.

– Drágám, ha csak nézelődünk, sosem jutunk vacsorához – rángatta vissza Andreina a jelen valóságába.

Hála Andreina szemfülességének és erőszakosságának, rövid időn belül asztalhoz ülhettek.

Andreina egy sonkás-gombás pizzát rendelt – az a típusú nő volt, aki bármennyit evett is, mindig sovány maradt. Letizia könnyű csirkét választott paradicsommal és ruccola salátával és megkérte a pincért, hogy mindent egyszerre hozzon ki. Andreina, miután gondosan áttanulmányozta az itallapot, egy üveg Brunellót is kért. A bor hatására Andreinának lassan eleredt a nyelve.

– Hol is kezdjem? Tudod, hogy évek, sőt évtizedek óta ismerem a professzort.

– Nem puszta munkakapcsolatról van szó, ugye?

– Nem, vagyis igen… ez bonyolult. Úgy tizennyolc éves korom óta ismerem. Eredetileg Grigorijt, az öccsét szerettem…

– Azt mondtad, hogy ismerted valamelyest!

– Igen, tudom… de akkor még nem tudtam beszélni róla. Ő is régész akart lenni, mint a bátyja, akit valósággal istenített. A firenzei egyetemen ismerkedtünk meg. Már jó egy éve együtt jártunk, amikor felvetette, hogy mi lenne, ha bátyja előadást tartana az egyetemen a legfrissebb ókori régészeti kutatásokról. Akkoriban én szerveztem ezeket a délutáni szabad előadásokat. Bárki jöhetett. Számomra furcsa dolgokról beszélt, nem értettem belőlük sokat. A fekete-tengeri kutatásokról, aztán azt hiszem, Lykiáról, Erythrairól… a matriarchalis és a patriarchalis társadalmi berendezkedésről. Már nem emlékszem pontosan, egyáltalán csoda, hogy bármire is emlékszem, hisz olyan rég volt. De nem is ez a lényeg. Anton csodálatos, karizmatikus előadó volt. Ha az anyacsavarok gyártásáról beszél, azt is tátott szájjal hallgatták volna, lángra tudta lobbantani a közönséget. Ezen túl pedig… egy tapasztalt férfi.

– Az az igazság, hogy egyre jobban a hatása alá kerültem. – Andreina mélyet sóhajtott, belekortyolt a borba, aztán folytatta. – Ne haragudj, hogy a múltkor nem voltam teljesen őszinte hozzád. Én… én is ott voltam velük Chebikában, és amikor ’69-ben hármasban Tunéziába mentünk mindenféle ókori római településeket keresgélni, szóval, akkor már, azt hiszem, Antont szerettem. Furcsa, de ez a helyzet: ha nem találkozom a bátyjával, boldogan lettem volna Grigorij felesége, de hogy Antont megismertem, úgy tűnt, mintha Girgorij csak az ő halovány mása lenne. Grigorij egy kedves fiú volt, Anton azonban férfi. Én nem is akartam tulajdonképpen velük menni, Grigorij ragaszkodott hozzá. Azt hiszem, nagyon büszke volt rám és örült, hogy mutogathat, hogy az övé vagyok. – Andreinának könnyes lett a szeme, de uralkodott magán. – Pedig mindannyiunknak jobb lett volna, ha otthon maradok!

Letizia nem szólt, nem akart a szavaival felesleges fájdalmat okozni. Hagyta, hadd beszéljen Andreina.

– Mindenféle helyeken jártunk. Megnéztünk egy Saturnus-templomot, emlékszem, régi római városokban bóklásztunk, sírfeliratokat nézegettünk, végül elmentünk a Chebika oázisba. Addigra a két testvér között már erősen puskaporos volt a levegő, Grigorij féltékenységi jeleneteket rendezett, és… és én nem tudtam mit mondani. Tagadtam, persze. A szavaimon tudtam uralkodni, de az érzéseimen és az arcomon nem. Sosem tudtam jól hazudni, mindig elpirultam, és végül is nem történt semmi. Nem, Anton nem használta ki a helyzetet, ő a kutatásaival volt elfoglalva, és a közönye tovább fűtötte a vágyamat. Nem bírtam elfogadni, hogy nem érdeklem! Valóságos kihívásnak tekintettem, hogy felszítsam a vágyát, és végre észrevegye, hogy nő vagyok! Előfordult, hogy „véletlenül” hozzáért a mellem a karjához, „véletlenül” kigombolódott a blúzom… Visszagondolva, úgy viselkedtem, mint egy tüzelő kis szuka. De értsd meg, csak tizenkilenc éves voltam – mentegetőzött Andreina –, és teljesen tapasztalatlan. Nem gondoltam, hogy ez lesz belőle. Becsületére mondva, Anton nagyon jól kezelte az egészet. Később azonban elmondta, hogy nagyon nehezen tudta visszafogni magát. – Andreina elmosolyodott.

– Aztán az a szörnyű éjszaka… Értsd meg, a sivatagban voltunk, és egyik pillanatról a másikra a nyakunkba zúdult a vízözön, kitört a pánik, az áradat elmosta a berberek viskóit, a sátrainkat, a gyógyszereket, élelmiszert, fegyvereket, mindent! Embereket, állatokat nyelt el… Én… próbáltam volna segíteni, de fuldokoltam. Úgy éreztem, a tüdőm szétrobban… Aztán egy barlangban tértem magamhoz. Anton volt az. Elmondta, hogy a falut elmosta a víz, és Grigorij is odaveszett. Csak zokogtam és zokogtam. Napokon át… Tele voltam lelkiismeretfurdalással. Rossznak éreztem magam. Azt hiszem, addig még tulajdonképpen gyerek voltam – egy gyerek női testben…

Letiziát felkavarták a hallottak, de nem akarta, hogy az érzelmei kerekedjenek felül. Várt egy kicsit, majd azt kérdezte:

– Mi történt azután?

– Nem voltam magamnál azokban az időkben. Ettem, ittam, aludtam, de… ha Anton nincs, hiába mentett meg fizikai értelemben, azt hiszem, ott pusztulok. Valahonnan szerzett egy szamarat, aztán valahol felvett minket egy helikopter… mintha álomban történt volna minden. Felülről úgy tűnt, mintha tengerré vált volna folyó, mindent beterített. Olyan volt, mint maga a pusztulás folyama. Próbálom összeszedni a gondolataimat. Próbálom rövidre fogni.

Mint később megtudtam, azonkívül, hogy gyászolt, Anton is tele volt lelkiismeretfurdalással, akárcsak én. Két okból is. Egyrészt mert megkívánt engem, másrészt mert kialakult egy rögeszméje, miszerint az öccsét megölték. Azt mondta, látta, hogy valaki szándékosan belelökte a kavargó folyamba. Szerinte őt akarták megölni, és az öccse helyette halt meg. Szerinte volt ott valaki, aki meg akarta őt ölni, és ki is használta a kínálkozó alkalmat, csak hibázott, és nem a megfelelő személyt ölte meg.

– És mit gondolsz te erről?

– Fogalmam sincs. Néha úgy gondolom, hogy Anton kicsit beleőrült az öccse elvesztésébe, és így könnyebb… könnyebb azt gondolni, hogy valaki megölte, mint hogy ledarálta a folyó. Nem ítélheted ezer korbácsütésre a tengert, nem állhatsz bosszút egy folyón, de egy emberen már igen, egy szervezeten már igen.

– Miféle szervezetről beszélsz, Andreina?

– Nem tudom pontosan. Anton ezekről a dolgokról sohasem beszélt még nekem sem. Gondolom, nem is beszélhetett, én pedig nem faggattam. Igazából tudni sem akartam róla. Azt tudom csak, hogy gyakorta utazott a Szovjetunióba, de nem hinném, hogy az elvtársakat akkoriban az ókori régészeti kutatások érdekelték a legjobban. Persze, ki tudja… elvégre ukrán. Azt gondoltam, vannak még rokonai arrafelé.

– Mi lett a vége? – kérdezte Letizia.

– A vége? Szerinted már vége van? – Andreina ránézett, és töltött magának még egy pohár bort. – Antont annyira gyötörte a múlt, hogy csaknem öt éven át mindig visszatért oda, ahol elvesztette az öccsét. Többnyire én is vele mentem. Megszerettük egymást. A közösen átélt szörnyűségek, Grigorij emléke, a titok… úgy éreztük, örökre összekötnek minket. Őszintén szólva nem is tudom, mit akart. Vezekelni? Megnyugvást találni? Ápolni a sírt, az öccse emlékét? Azt hiszem, ez is benne volt, de nem csak ez. Mindig úgy éreztem, hogy eltitkol előlem dolgokat. Nem is faggattam, gondoltam, nem rám tartozik. A rögeszméjét sem kérdőjeleztem meg az öccse meggyilkolásával kapcsolatban. Azt hiszem, ezért vagyunk még mindig barátok.

– Akkor miről van szó?

– Egyszer – kissé ittas állapotban – azt mondta: „Megmenthettem volna Grigorijt, az embereket, a falut, mindenkit, ha hittem volna”. Azt hittem, részeg, de aztán folytatta: „Emlékszel, az áradás előtti nap későn jöttem meg, nagyon későn. Találkoztam egy asszonnyal, egy berber asszonnyal, öreg volt, ráncos és barna, mint maga a föld, amelyen álltunk. Megfogta a kezem, a szemembe nézett és egyetlen szót mondott nyomatékosan.”

– Mi volt ez a szó?

– Fugite!

9. Herophilae

A Kezdet oly friss és sugárzó volt! Mintha a világ épp akkor szakadt volna ki a Chaos sötétjéből. Uranos minden éjjel szerelmével borította be Gaiát, s az élet vad burjánzásnak indult a földön és a vizekben egyaránt.

Látnod kell ezt is. Tudnod kell ezt is.

Az elménk forma nélküli lágy massza volt még csupán. Tele vágyakkal, csapongó, gyorsan tovatűnő gondolatokkal. A test életét éltük, mint az állatok, lelkünket még nem gyötörték a jövőből felvillanó képek milliárdjai.

Akkoriban egy voltunk a halandók közül.

Éjszakánként lefutottunk a part menti ciprusokhoz és hallgattuk az égi zenét. Nappal a kiégett, száraz fűben futkostunk, árnyékot keresve a vibráló, tüzes napkorong elől. Az égi muzsika hangjai csobogtak bennünk szüntelenül.

Az ember, akit atyánknak szólítottunk az Idők kezdetén, keményen dolgozott, hajnalban kelt és járta a tengert, anyánk kosarat font és sajtot készített, fügét, szőlőt, olajbogyót szedett, művelte a földet. Mindketten tették, amit tenniük kellett. Fülük süket maradt a bennünk visszhangzó égi zenére.

Az asszony a kígyókat imádta, s gyakran fohászkodott a kígyók csupaszmellű, ravasz istenasszonyához. A bozótosban gyűjtött kígyók mérgét lefejte, kis tégelyekben tartva a ház rejtekében. Mintha a méreg biztonságot, titkos erőt, hatalmat kölcsönzött volna neki. Az ember tartott a kígyóktól, a bozótban sziszegő haláltól, nyílt terekre vágyott, a borszínű tengerre és a mézízű borra. Emlékszünk még a pince hűvösére, az óriás agyagkorsókra, teli borral, olívaolajjal.

Az öbölben kötöttek ki a gályák, árukat hoztak és vittek, gyönyörű, bikafejű ivókupát adtak a borért, olajért cserébe, elefántcsont, bronz, terrakotta szobrocskákat, kehely alakú vázákat.

A hajókból távoli vidékek illata áradt. Bizsergett a szívünk, lelkünk lángolt az ismeretlen utáni vágytól. Sokszor álmodtunk a hajóról, amely a messzeségbe visz, a bikatáncosok földjére, a Bikaisten mesés szigetére.

Távol a parttól volt egy barlang, s mellette egy szentély a magasban, vastag, hatalmas kövekből. Mintha titánok rakták volna egymásra a roppant tömböket.

Valami ellenállhatatlan, titkos erő vonzott, húzott arrafelé.

A szentélyben asszonyok voltak mind. Mozdulataik tánc, szavaik, mint az égi zene! A Fényben hittek, a Nap életet adó, világot teremtő erejében.

Itt nem volt se kígyó, se bika képmás, csak a szentély kerek nyílásán beömlő napfény, s szent tűz lobogott a mélyén.

Ettől kezdve lassan elszakadtunk a lenti világtól és a minket nevelő emberpártól. Nem volt könnyű az elszakadás. Atyánk és anyánk formátlan elméje még a régi utat járta, a változatlanság nemzedékről nemzedékre beégett parancsát. Ám a papnők meghallották a lényünkben keringő szent harmóniát. A szentély lett a menedékünk, s ahogy mindinkább visszahúzódtunk a külső világtól, eddigelé soha nem látott, végtelen terek nyíltak meg bennünk.

Tanultunk éberen és álmaink vizein hajózva, éveken át.

Magunkba szívtuk a titkos tudást az őselemekről, az emberi életet szabályozó testnedvekről és a hiedelmekről. Belevetettük magunkat a rítusok kibogozhatatlan szövevényeibe, s megigézve olvastuk az agyagkorongok napimádó himnuszait. A halandók világa napról napra mind messzebb és messzebb került tőlünk az Idő egyre lassuló áradatában.

Végül minden kötelék szétfoszlott, s a part menti kis faház egy emlék maradt csupán.

Aztán egy éjszaka elkezdődött az Átalakulás.

Testetlen, mély álomba merülve lebegtünk a Léthé halálos vizei felett. Hirtelen tüzes fájdalom hasított az elménk közepébe, emésztő, izzó tűz! Gerincünk megfeszült, szemgolyónk fennakadt, tajtékozni kezdett a szánk.

A borzalom képei robbantak az elménkbe: száguldó Erynnisek, Gigasok és Titánok tomboltak, a föld méhéből dübörgő, morajló hangok törtek elő, Gaia vajúdó testének ijesztő hangjai. Izzó tűzfolyam árasztotta el a világot, elevenen emésztve fel az emberi testeket. A szentély falai leomlottak, élő és élettelen egymásba olvadva tűnt el a lángoló, vad örvényben.

Mikor magunkhoz tértünk, döbbent, sápadt arcokat láttunk magunk körül, s a papnők révülten suttogták tovább egymásnak az extázis szülte szavakat. Tudták, hogy egy pillanatra fellebbent előttük a jövő fátyola, és hogy az így szerzett tudás lehet a túlélés záloga. Akik hittek nekünk akkor, megmenekültek és új életet nyertek. Akik kételkedtek, Gaia tüzesen izzó, kavargó gyomrába kerültek.

Ezután kaptunk valódi nevet nővéreinktől, s lettünk Herophilae – hosszú századokra.

10. A baleset

– Fugite? Meneküljetek? – csodálkozott Letizia. – De hát ez… latinul van! Honnan tudna egy berber öregasszony latinul?

– Anton is ezen tépelődött állandóan, vagy hogy arabul vagy berberül mondott valamit, ami csak úgy hangzott, mint egy latin szó, de az öregasszony állítólag többször és jól hallhatóan kiabálta ezt, mielőtt eltűnt a sötétben. De persze az is lehet, hogy, hogy Anton egész egyszerűen rosszul hallotta, tudod, a füle sohasem volt túl jó, minden meglehet.

– Mindenesetre elég különös….

– A lényeg, hogy az öccse halála óta Anton nagyon megváltozott, ami talán nem is meglepő. Az a gondolat, hogy az öccse miatta halt meg, pontosabban, hogy meggyilkolták, befészkelte magát az agyába, és nem hagyott nyugtot neki soha többé. Folyton erről beszélt, persze csak nekem, mert… ettől kezdve éjjel-nappal együtt voltunk. Mindez persze nem tartott sokáig, a lekiismeretfurdalás, ami eluralkodott rajta, elrontotta az egészet. Mint említettem, többször is visszatértünk oda, Chebikába. Az elsodort falu mellett építettek egy másikat, a régi meg ott áll, mint a szellemek tanyája… Nem tudom, mit keresett. Nem tudtam. Egyre kevesebbet osztott meg velem. Nézd, engem eleve sem nagyon érdekeltek ezek a régi dolgok, nem is értettem hozzájuk. Anton ezt persze képtelen volt felfogni. Hogy valaki nem lelkesedik a drágalátos köveiért ugyanúgy, mint ő?! Csaknem öt évet vesztegettem el az életemből. Utaztunk összevissza, nem volt egy perc nyugtunk. Törökország, Olaszország, Egyiptom, Tunézia, örökösen úton voltunk, és nekem már kezdett elegem lenni az egészből. Egy idő múlva kezdtem úgy érezni, hogy csak egy kolonc vagyok számára, amit megörökölt az öccsétől, a múltból, ami ráadásul örökké a saját szerencsétlenségére emlékezteti. Amikor aztán együtt éltünk, végképp előjöttek a korkülönbségből és az érdeklődés különbségéből fakadó problémák.

Antonnak volt egy kialakult rendje, ritmusa az életének, voltak bizonyos szabályai… ezeket én vagy túl merevnek tartottam, vagy egyszerűen hülyeségnek. Őt idegesítették a barátnőim, a párizsi kiruccanások, a divat, a vásárlások, és hogy fogalmam sem volt olyan életfontosságú dolgokról, hogy például mi az a suovetaurilia! Örökre megjegyeztem ezt a szót!

Aztán ’75-ben súlyos baleset érte. Én akkoriban már nem voltam vele. A saját életemet építgettem otthon, mégis valóságos sokkhatásként ért a hír, különösen, hogy előtte alaposan összevesztünk. Azért is nem mentem vele. Akkor épp a Tamerza oázisban járt, keresett valamit… néhány mérföldre Chebikától. A hivatalos jelentés szerint baleset volt, beomlott alatta a föld, mert valami laza szerkezetű futóhomokra lépett, de ő persze váltig állította, hogy ez egy újabb merénylet volt. Helikopteren vitték haza. Azóta… Te is láttad. Tolószékben éli az életét harmincöt éve. Az élete felét tolószékben töltötte – sóhajtott Andreina. Letizia nem tudta, hogy a bortól vagy az elömlő érzelmektől csillog úgy a szeme.

– Arról az öregasszonyról nem mondott valamit? Nem őt bízta meg a sír gondozásával?

– Nem, az óta az éjszaka óta sohasem látta. Legalábbis nekem nem említette. Egy fiatal berber nőt kért meg, fizetett neki valamit érte. Én egy darabig vele maradtam, ápoltam, de ez már csak egy közös szenvedés volt. Alig bírtam ránézni. Fiatalember volt még, erős, erőteljes, mégis egy roncs… egy torzó. Saját maga torzója, én pedig… Nézd, Letizia, alig huszonöt éves voltam akkor, és sohasem voltam egy szent. Sem szenteskedő… megismerkedtem Antonióval, aki bevitt a FAO-ba, és végre elkezdhettem élni a saját életem, elkezdhettem dolgozni a szakmámban!

Anton higgadtan fogadta a dolgot, szerintem sejtette is… szinte várta is, de ő mindig olyan elegáns volt, ízig-vérig gentleman! Sok boldogságot kívánt és elengedett. Aztán persze később újra találkoztunk, de csak jóval később, egy konferencián. Én akkor már Antonio felesége voltam, már megszületett Paola, Franco pedig éppen útban volt. Nagy volt a pocakom. A Chebikában történteket minden erőmmel igyekeztem elfelejteni, mint egy rossz álmot, örökre kitörölni az emlékezetemből. Hidd el nekem, Letizia, az egy elátkozott hely! Két férfit is elragadott tőlem!