Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

ELŐSZÓ

AZ ÚTTÖRŐK

1. A fehér forradalom

2. A kis Jenny

3. Figaro válása

4. Fegyver dördül…

5. Edmund Cartwright utolsó bűne

SZEMFÉNYVESZTŐK

A NYOMTATOTT BETŰ

1. A névtelen

2. Versenyfutás Napóleonnal

3. A mosócédula

A BESZÉLŐ DRÓT

1. A halott fül

2. Stafétafutás évszázadokon át

AZ IRODAKISASSZONY SZÜLETÉSE

1. A béke tolla

2. Névjegy gyorsírással

3. A paraszt és a császár

4. A gépírókisasszony feltalálója

A MODERN HÁBORÚ MEGTEREMTŐI

1. Shrapnellnek hallgatni kell!

2. A holnap győztese

3. Ágyúk párviadala

4. A világpolgár

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Friedrich Lorenz

A GÉPEK HŐSEI

fordította:
Wiesner Juliska

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-400-9 EPUB
ISBN 978-963-559-401-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

a mű eredeti címe:
Väter der Maschinenwelt

az elektronikus kiadás az 1937. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító az első amerikai nyomdagépről készült metszet
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELŐSZÓ

Született... kinevették... meghalt!

Ez a három szó, sürgönystílusban, csaknem minden feltalálónak a regénye. Csak ha hosszan eltűnődünk ennek a három szónak az első pillanatra értelmetlenül kegyetlen tragikumán, ismerjük meg gazdag, szinte valószínűtlen teljességében a hideg és mégis izzó másik világot, a gépek világát. Ez a könyv emberekről íródott és nem gépekről. Ennek a könyvnek a feladata, hogy megfejtse ennek a feltalálók sorsára annyira jellemző három szónak a hideg tragikumát és emberibbé tegye, közel hozza mindenkihez, bár a régóta túlhaladott életrajzírási forma már azt hitte, hogy kívülről, élettelen és komor adatok felhalmozásával kimerítette ezt az egész anyagot.

És mégis, ebben a könyvben nemcsak olyan emberekről van szó, akik gépeket építettek. Elvezeti az olvasót más feltalálók műhelyébe is, megismerteti életkörülményeikkel és sorsukkal. Természetesen a sok feltaláló érdekesen csengő neve közül elsősorban azokat választottam ki, akik a gépek világa építőmestereinek tekinthetők, akik megteremtették ezt a különös új világot, amely mintha valami másik dimenzióból emelkedne fel a mi világunkba. Ebből a tágabb. ha szabad így kifejeznem magam kultúrtörténeti szempontból ejtettem meg választásomat.

A gépek világáról beszéltünk. Miféle világ ez? Hét nap alatt teremtette Isten az eget, a földet, az embereket és látta, hogy jó munkát végzett. Így olvashatjuk a bibliában. Az ember azonban az isteni teremtés hét napjához hozzáfűzte a nyolcadik teremtőnapot, megteremtette a gépek világát. Vajon odaléphet-e műve elé, mint az isteni alkotó, azzal a boldog öntudattal, hogy jó munkát, végzett?

Ez a kérdés mindig újra felvetődik, amióta csak gépek vannak a világon. Ez a kérdés vezette a stanhilli fonómunkásokat, amikor összezúzták James Hargreaves első fonógépét, a Jenny-spinninget, mert attól féltek, hogy ez a gép majd elveszi a munkájukat és kenyerüket. Ugyanez a kérdés foglalkoztatta - bár más szavakkal - a Kölnische Zeitungnak azt a munkatársát, aki 1828-ban, amikor a kölni városi tanács elhatározta, hogy bevezeti a város útjain a gázvilágítást, a következő mondatot írta: - Ha Istennek úgy tetszett, hogy megteremtse az éjszaka sötétségét, nem látom be, milyen joggal akarják azt az emberek megvilágítani. - A kérdés, hogy vajon joga van-e az embernek bevilágítani a sötétséget, a középkorból az újkorba, a teremtett világból a gépek világába vezet.

Mi, mai emberek, nevelünk a Kölnische Zeitung újságíróján és a többi rövidlátó emberen, akik régmúlt időkben azt hitték, hogy feltarthatják a technikai fejlődést és haladást. Éppen olyan fölényesen és szívből kacagunk rajtuk, mint ahogy annak idején ők kacagtak feltaláló-kortársaikon. A technikai találmányok, vagyis a gépvilág születésének története századokon át ívelő kacagás története. És ismeretes, hogy aki utoljára nevet, az nevet a legjobban. Csak az a kérdés, ki lesz az majd, aki utoljára nevet.

Még egy kérdés. De mindig ugyanaz. Csak a ruha változik: egyszer középkori papi csuhában lép elénk, azután a mi időnk munkanélkülijeinek modern bűnbánó zarándokköntösében. Egyszer vallásos, egyszer mezőgazdasági vagy szociálpolitikai a színezete. De a kérdés éppen olyan régi, mint maga a gép. És ez az a forrás is, amelyből az ember ősrégi és merem mondani természetes ellenszenve fakad a gépekkel szemben. Az embernek ez a lelki életéből fakadó ösztönös érzése mindig több nehézséget okozott valamennyi kor technikai feltalálójának, mint az anyagi gondokkal és a kortársak makacs meg nem értésével való küszködés, amelyet minden korát megelőző tehetségnek el kell tűrnie.

De egy kérdésről beszéltünk, amely más megfogalmazásban így hangzik: vajon a gépek világa, a feltalálók célkitűzéséhez híven, boldoggá és gazdagabbá, vagy szegényebbé és nyomorultabbá tette a világot? A mostani világválságban különösen gyakran és különösen szenvedélyes hangon vetik fel ezt a kérdést ebben az értelmezésben. A mai kor a gépek világát teszi felelőssé minden gazdasági és lelki nyomorúságért, a tömegek munkanélküliségéért, az egyéniség elszürküléséért. A gépek ellenségei azt mondják, hogy a gépek a kisiparost munkássá tették, ezzel elvették tőle primitív alkotókészségét és ellentétbe kerültek az isteni világrenddel, amelyben minden egyénnek alkotómunkát kell végeznie, mint ahogy minden embernek Isten parányi képmásának kell lennie. A mai világválság elsősorban a gépeket teszi felelőssé azért, hogy az alkotómunkát végző mesteremberből előbb a semmiféle alkotómunkát nem végző munkás, azután testileg és lelkileg éhező munkanélküli lett. A mi világunk a gépeket vádolja azért, hogy a műhelyből gyártelep, a vállalkozóból részvénytársaság és a harcos katonából tank fejlődött. Vagyis rövidebben: hogy a lelkesből lélektelen, az egyes ember felelősségéből a névtelenség és felelőtlenség kora alakult.

Meghallgattuk a gépvilág vádolóit, hallgassuk most meg védőit is. Türelmet kérnek! A nagy technikai hódítóhadjárat még nem fejeződött be, a világ nyolcadik teremtési napja még nem kapcsolódott szerves egésszé az isteni teremtés hét napjával. Az ember belső fejlődése nem tudott lépést tartani a külső, technikai haladással. Még csak félúton tartunk és a lelki és gazdasági krízisjelenségek éppen az élet külső és belső tempójának ebből a különbségéből fakadnak. Felépítettük a gépek világát, de lelkünk, amely más fejlődési törvényeknek engedelmeskedik, mint az anyagi világ, még bizalmatlanul és tanácstalanul imbolyog ebben a világban és még nem tudta megtalálni végleges helyét. De ha egyszer sikerülne, hogy az emberi lélek is otthonosan érezze magát a gépek világában - és idővel sikerülnie kell! - akkor magától is elhallgat majd a kérdés, amelyről beszéltünk, a kérdés, hogy szabad-e megvilágítani a sötétséget, újkorrá formálni a középkort. Mert, ha az emberi lélek bevonul új házába, a gépek világába és otthonosan érzi ott magát, akkor ezzel együtt megszűnik a középkor utolsó maradványa is.

Nem lehet ennek a könyvnek a feladata, hogy eldöntse az ősrégi vitát a gépek alkotói és ellenzői között. A gépekről magukról csak a sorok között olvashatunk, könyvem az emberről szól, a feltalálókról, akiknek tragikuma éppen abban gyökerezik, hogy küszködésük és alkotásuk egy új világ felépítését illette, amely ellen ösztönszerűen emelték fel tiltakozó szavukat a gépek ellenségei. Ez az ösztön, mint láttuk, nem annyira a korabeli viszonyokban és nem is az átlagember ismert védekező álláspontjában gyökerezik minden újjal és minden változással szemben, hanem a világnézet legmélyében.

A technikai feltalálók titáni küzdelme nemcsak a tisztán anyagi világ ellenkezéseivel fordul szembe, hanem ki akarja harcolni a jogot, hogy a világot a gépek világává tegye. Ezt a lázadó harcot kellett megoldani, emberivé tenni - megszervezni.

Marienhof, 1935. december.

Lorenz Friedrich dr.

AZ ÚTTÖRŐK

1.
A fehér forradalom

Alexander Hamilton előtt, az íróasztalon vastag kéziratcsomó fekszik. Most lapozta át utolsó oldalát. Ez az ő nagyszabású jelentése az ifjú Egyesült Államok kongresszusának az amerikai gazdasági élet felépítéséről. Hamilton az Újvilág, Új-Anglia első pénzügyi államtitkára. És mint minden pénzügyi államtitkárnak: pénzre van szüksége, pénzre, ami nincs.

Kezére támasztja fejét. Olyan, mintha tétlenül álmodozna, pedig számol. Az álmodozást kollégájára, a külügyi államtitkárra, Jeffersonra, a filozófusra bízza. Hamilton a számok valóságát szereti, ki akarja számítani a jövendőbeli Amerikát. Íróasztalán teleírott és telenyomtatott papírok tornyosulnak és minden egyes papírdarab tele van számokkal. Számokkal, amelyek józanul a fülébe kiáltják az Egyesült Államok pénzügyi államtitkárának, hogy ha el is vágta a kapcsolatot Ó-Angliával és kivívta szabadságát, de nincs pénze, hogy ezt a szabadságot élvezni is tudja. Új nép született, az amerikaiak népe. De ez a büszke elnevezés Hamilton-nek, a számok emberének csak egy sereg eladósodott ültetvényest jelent.

De Hamilton még többet tud: azt is tudja, hogy lehetne mindezen segíteni. Megállapítását egyetlen mondatba foglalta és a kongresszus elé terjesztette. Ez a mondat így hangzik: - Az ország déli részén; éppen úgy, mint az északin, ki kell fejleszteni az ipart! - Hamilton újra meg újra ismételgeti ezt a mondatot és közben bólogat. A Dél, gondolja magában. És látja a déli államokat, szegény, nyomorgó gyermekeit, a beláthatatlan, még alvó síkságokat, amelyek még megművelő lakóikat is alig tudják eltartani. Hamilton csak nemrégiben utazta be az ország déli részét, hogy adatokat gyűjtsön kongresszusi beszámolójához. Meghallgatta az ültetvényesek panaszait, hogy a rizs, indigó, dohány évről-évre kevesebb jövedelmet hoz és rabszolgáiknak rövidesen vissza kell adniuk szabadságukat, miután többet esznek, mint amennyi jövedelmet hajtanak. Igen, ha gyapotot nagyban lehetne termelni, gyapotot, amelyet az egész világ kér, kíván, követel! De hogyan lehetne ezt megvalósítani, ha egyszer egy rabszolgának egy egész hónapra van szüksége, míg egyetlen bála gyapotot csak a magoktól meg tud tisztítani?

Hamilton most ceruzát vesz a kezébe, papírt vesz elő. Számokat ír egymás alá. Ő így szokott álmodozni. Számol: Ebben az évben, 1791-ben a világ gyapottermelése megközelítően ötszázmillió font. De talán kétszer ekkora mennyiség is találna piacot, miután a kereslet óráról-órára növekszik. Amerika a világtermeléshez mindössze százötvenezer fonttal járult hozzá, alig több mint háromezredrésze a világtermelésnek. A világ népeinek Indiából és a Nyugatindiai szigetekről kell hozni a gyapotot, mert Amerika nem termel eleget. És mert Amerika nem termel eleget, a farmerek eladósodnak, nyomorúságba süllyednek.

Hamilton sóhajt. Félredobja a számokkal teleírott papírlapot. Ezek a sokatmondó számok sem változtathatnak az igazságon, hogy egy rabszolgának teljes egy hónapig kell dolgoznia, amíg egyetlen bála gyapotot csak a magoktól meg tud tisztítani. Hamilton ismét a kongresszusi jelentése után nyúl, itt-ott csiszol valamit egyik-másik mondatán. De lelke messze jár. Messzi országot lát, fehéren hullámzó gyapotföldekkel. És egy szellemkéz számokat ír; számokat, amelyektől megszédül.

Ha Alexander Hamilton álmodozó volna, most hátratámaszkodna karosszékében, behunyná szemét és gondolatban megízlelné a gyümölcsöt, amely a valóságban talán sohasem fog megérni: Amerika gazdagságát, hatalmát és nagyságát. De Alexander Hamilton nem álmodozó. Éber szemmel fogja a ceruzáját és vastagon aláhúzza a mondatot: - Az ország déli részén, éppen úgy, mint az északin, ki kell fejleszteni az ipart. - Vastag vonalat húz a mondat alá és ezzel életet leheli a szavakba.

Ez a mondat alapozza meg Amerika gazdagságát.

Az öreg Whitney a szántóföldön dolgozik. Tudja, hogy a felesége odahaza vajúdik. De, Isten segítségével, az asszony majd csak túlesik nehéz óráján. Ez az asszonyok dolga. A férfinak a dolga pedig, hogy megművelje a földet. A föld nem törődik azzal, hogy egy kis Whitneyvel több vagy kevesebb van a földön. A föld csak azt akarja, hogy megműveljék. Az öreg Whitney megy az eke szarva mögött, a barázda mentén, oda-vissza, késő estig. Csaknem elkészült már ezzel a földdarabbal, amikor látja, hogy messziről egy férfi szalad feléje és nagyban integet. - Fiú! - gondolja Whitney, elengedi az ekét és keresztet vet. A férfi most már odaért mellé. Megismeri: a szomszédja. - Whitney! - kiáltja, - üzenet New Yorkból! A nemzetgyűlés törvényellenesnek nyilvánította az angolok bélyegadóját! - Whitney gondolkozik. - Akkor alighanem háború lesz Angliával! - mondja. Ki tudja, az ő fia talán már amerikai lesz, nem angol, mint ő. Csak most jut eszébe, hogy még nem is tudja: mi újság odahaza? Csaknem félénken kérdezi a szomszédot. - Igen, fiú, - felel a másik, Whitney bocsássa meg, ha a másik hír miatt csaknem elfelejtette ezt, amiért tulajdonképpen idesietett, de a New York-i értesülés futótűzként terjedt el az egész Massachusettsben. - Whitney megkönnyebbülten sóhajt fel. - Fiú! Szüksége van a fiúra a munkához, amely évről évre keservesebb és nehezebb lesz és évről évre kevesebbet jövedelmez. Amerikának talán szüksége lesz az ő fiára. Elinek kereszteli. Így hívtak egy mondabeli prófétát.

Whitney később gyakran gondol vissza erre az estére. Úgy érzi, mint ha Eli és az új amerikai államszövetség valami titokzatos törvényszerűséggel összekapcsolódva, kéz a kézben, együtt növekednének. Annak idején, amikor minden amerikai szent borzalmára Bostonban a tengerbe öntötték a nagy teaszállítmányt, tiltakozásul az új, nyomasztó angol adó ellen, Eli, az akkor nyolcesztendős kisfiú szétszedte apja óráját és amikor anyja észrevette és verést ígért, ismét összeállította anélkül, hogy az órának a legcsekélyebb baja történt volna. Whitneynek nem tetszik, hogy a fia, aki még ma sem tudja a búzát a rozstól megkülönböztetni, ilyesmivel szórakozik. De kicsit büszke is a fiúra, aki ilyen csodát tud tenni: előbb apróra szétszedi az órát, azután megint összeállítja és éppen úgy ketyeg, mint azelőtt. Egyszer, lefekvés közben, az öreg Whitney elmondja a feleségének, amit eddig magában tartott, hogy a fiú éppen azon a napon szedte szét az órát, amikor Bostonban a tengerbe öntötték a teaszállítmányt. És amikor a fiú legközelebb valami furcsa faládikát készít, amelyről később kiderül, hogy hegedű lett belőle, az öreg valósággal dühöng, de ugyanakkor babonás ijedtséget is érez. Dühöng, mert Eli egyre csak ezen a mindenféle fúráson-faragáson jártatja az eszét, mert apja műhelyét ilyen haszontalanságra használja, ahelyett, hogy szerszámokat ácsolna, amelyekre a mezei munkánál van szükség. De babonás ijedtség tölti be, mert ugyanezen a napon kapja a híradást, hogy Lexingtonnál megtörtént az első összeütközés az amerikai és az angol hadsereg között, így hát ezúttal is megelégszik egy rövid, lemondó rendreutasítással. Azt tanácsolja fiának, hogy tagadhatatlan ügyességét inkább szerszámok készítésére fordítsa, javítsa ki a törött, ócska holmikat, amelyek ott porladnak a fészerben. De magában arra gondol, hogy ha egyszer Eli levetkőzné gyerekes, játékos éretlenségét, megtalálná helyét az új államban.

Igaz, hogy egy évvel később az öreg Whitney már másként gondolkozik a fiáról. Azon a napon, amikor a Unió kikiáltja függetlenségét, amikor a farmerek szétszélednek a földekről, bár éppen aratás van és rekedtre kiáltják torkukat lelkesedésükben. - Eli otthon ül a műhelyben és egyre építi hegedűit - mindig csak hegedűit. - Hát nem érzed te magad is, hogy semmi hasznosat nem csinálsz ezen a földön és megvetni való teremtés vagy? - kiáltja oda nagy csalódásában a tizenegyéves fiúnak. A fiú felemeli a fejét, sokáig tart, míg tekintete felmerül a távoli, belső világából a felszínre és felismeri apját, aki ökölbeszorult kézzel áll előtte. - Amerikának most férfiakra van szüksége! - ordítja magán kívül Whitney. - Farmerekre és katonákra, ekékre és fegyverekre, de nincs szüksége hegedűkre! - A fiú hallgat, még mindig hallgat. Azután bólint. Igen, ezt megértette: Amerikának most nincs szüksége hegedűkre, Amerikának most fegyverek kellenek. És gyermekarca meg sem rebben, amikor apja most felkapja a barna hegedűtestet és összezúzza az asztal szélében.

Évek múlva, az öreg Whitney már valósággal dühbe gurul, ha valamelyik szomszédja a fia után kérdezősködik. Még mindig harcolnak Old England ellen és nekik, a farmereknek kell előteremteni a kenyeret az új állam katonáinak, ők, a farmerek, kora reggeltől késő estig dolgoznak, de a fiatal Eli nem mutatkozik apja földjein. Ahhoz még fiatal, hogy katona legyen, de már derekasan segítségére lehetne öreg apjának a földeken. De hol van Eli? Fegyverekkel babrál, töltővesszőket készít, mintha Washington tábornoknak a győzelemhez éppen erre az ostoba fiúra volna szüksége. Igaz, fegyverekre is szükség van, de nem a becsületes farmer dolga a fegyverkészítés. Az öreg Whitney örül, ha minél ritkábban látja a fiát, tudtára adta, hogy többé nincs semmi keresnivalója apja házában, sem most, sem soha többé. Aki haszontalan dolgok után futkos, az nem is tarthat igényt józan, munkás édesapja örökére.

Ezalatt Eli ott ül rögtönzött műhelyében, a levegőtlen, sötét, üres helyiségben, amelyből hiányzik a megfelelő berendezés. Néhány embert gyűjtött maga köré, akiknek pillanatnyilag nincs egyéb dolguk, minthogy Eli utasításai szerint fegyvereket készítsenek. Eli Whitney már főnök, de ez még nem teszi büszkévé. Szolgálni akarja hazáját, de nagyon nehezen vergődik előre fegyvereivel. Nincs pénze, hogy beszerezze a szükséges anyagokat és kifizesse a napidíjakat. Néha szinte már hajlandó volna igazat adni apjának. Miért is kínlódik ezekkel a fegyverekkel és a tanulatlan munkásokkal, akik a legegyszerűbb fogásokat sem akarják megérteni? Hiszen ezek annyit sem értenek a dolgukhoz, mint hajdú a harangöntéshez. De tanult munkás nagyon ritka a háborús időkben és különben is, Whitney nem tudná megfizetni a drága munkaerőt.

Végre egy reménysugár! A kormány, Isten tudja hogyan, tudomást szerzett arról, hogy Massachusettsben, egy kis műhelyben egy fiatalember dolgozik és használható fegyvereket gyárt a hadseregnek. A fegyver ebben az időben értékesebb, mint az arany. Tehát a kormány tudomást szerez Eli Whitneyről és műhelyéről és nagyobb rendelést tesz nála. Ez felcsigázza bátorságát. Eli legszívesebben naponta egy egész hadsereget ellátna fegyverrel kicsiny műhelyéből. De, természetesen, ezekkel a munkásokkal lehetetlen. Ha az egyik fogást nagy keservesen megtanulják, sor kerül a következőre és mire ezt is megtanulják, elfelejtik az előzőt. Eli éjszakákon át töri a fejét, hogyan tudná fokozni munkateljesítményüket. Rövidesen szállítania kell és alig készült el a fele mennyiséggel. Hogy kigúnyolja majd édesapja!

Egy délelőtt nagy haragra gerjed. - Ha nem tudsz tisztességes kakast készíteni, - kiált rá magából kikelve egyik munkására - akkor hagyd ott Isten nevében és csinálj inkább csöveket! - Még kiabálás közben egyszerre megérti, hogy felindulásában megtalálta a megoldást, amelyet olyan lázasan keresett. A megoldás: minden munkását kitanítja egy bizonyos alkatrész készítésére, ami éppen a legjobban megfelel képességeinek. Néhány, örökké ismétlődő fogást még a legügyetlenebb is megtanul és a lehető leggyorsabban el tud végezni, így sok időt takarít meg és ami Elinek még fontosabb: az egy kézből kikerülő alkatrészek egyformák lesznek. Eli a Biblia szavára gondol, hogy a jobbkéznek nem szabad tudni, mit csinál a balkéz. Mosolyog és azonnal nekifog a munkának. A kis, sötét massachusettsi műhelyben dolgoznak először az új rendszer szerint, amelynek egyelőre nincs más eredménye, mint hogy Eli pontosan leszállítja rendelését. És a munkások elégedettek. A főnök nem kiabál velük többé, nem kíván lehetetlent a tanulatlan emberektől, hanem csak olyasmit, amit minden gyermek el tudna végezni. Néhány fogást csak, ami csakhamar vérükké vált. Néha ásít is egyik-másik a munkások között. Arra gondolnak, hogy a munkanap most tovább tart, mint azelőtt. A kezek dolgoznak, de a lelkek pihennek. Amint az órák telnek-múlnak, a munkások ürességet és hidegséget éreznek. De a főnöknek nincs oka panaszra. Pontosan leszállítja fegyvereit az államnak, pontosan kifizeti a munkadíjakat. Este a munkások hazamennek a műhelyből. Fáradtak és kielégítetlenek. És egyszer a legügyetlenebb a munkások közül, akit a főnök a leggyakrabban és a legharagosabban szokott összeszidni, rajtakapja magát a gondolaton, hogy mégis szebb volt, érdekesebb, amikor a puska egészben megszületett a keze alatt és nem csak egy ilyen átkozott kis részecske, amelynek nincs arca, sem lelke. Erre gondol, mialatt munkászubbonyát felcseréli utcai kabátjával. Azután távozik a műhelyből és azt hiszi, hogy ez a műhely éppen olyan, mint a többi, nem tudja, hogy ez az a hely, ahol megölték a kézimunka eszméjét és ezzel együtt a munkás lelkét. Nem tudja, hogy ez az a hely, ahol az új Amerika megszületett, amilyennek a világ később megismerte.

Az öreg Whitneynek igaza volt: nem lehetett tiszta véletlen, hogy a fia, Eli éppen azon a napon született, amikor az Újvilág hadat üzent az Óvilágnak...

Eli Whitney huszonkétéves, amikor elhagyja a főiskolát. Apjával még most is gyűlölködő hadilábon áll. Az öreg nem ad pénzt sem tanulásra, sem megélhetésre, tehát Elinek magának kell előteremteni, amire szüksége van. A háború után átszervezi műhelyét, az ifjú Amerikának most már nincs szüksége fegyverekre és helyettük hajtűket és sétapálcákat gyárt. És így történt, hogy Amerika férfiai és asszonyai egyforma mértékben járultak hozzá Eli tanulmányköltségeihez. Leteszi a doktorátust. Egyik őszhajú tanára fejét csóválja tanítványán, aki egyetlen éjszakán kijavítja azt a bonyolult szerkezetet, amelyet az öreg tudós már külföldre akart küldeni javíttatni.

- Nem gondoltam volna, hogy amerikai ember ki tud javítani ilyen bonyolult gépezetet! - De a tudós még nem tudja, hogy Eli Whitneyben az amerikai embernek új típusa lépett a világtörténelem színpadára.

Tehát Eli huszonhétéves és megérti, hogy még nem ért el semmit. A fegyvergyártásnak nincs célja többé és hogy sétabotokat és hajtűket készítsen: ez egyáltalán nem szórakoztatja. Családjával összeveszett, elidegenedett a földtől, ahol édesapja vet és arat. Kissé vonzza a messzi nagyvilág és kissé nyomasztóan hat rá, hogy odahaza már nem tudja otthon érezni magát. A farmernek megvan a kézzelfogható otthona: a földje. Eli otthona az új Amerika, ezt már nem lehet kézzel megfogni. Egy napon Eli délnek veszi útját. Az ország déli részéről mindenki úgy beszél, mint a jövendő nagy reménységéről. A többiek reménysége először csalódást okoz Elinek. Úgy számította, hogy tanítói állást vállal egy gazdag farmer gyermekei mellett, de mire megérkezik Georgia államba, értesül, hogy az állást már betöltötték. Első gondolata az, hogy visszatér északra. De délen marad. Elhatározza, hogy jogot tanul, így akar előrejutni, de fel sem üti a könyveket. Mert megismeri Mrs. Greent. Ez az asszony lesz a sorsa, bár sokkal idősebb nála és bár nem is szeretik egymást szerelemmel, csak jóbarátok. Mrs. Green a háziasszonya és anyai gondossággal veszi körül. Nem csoda, ha Elit, aki állandó harcban van az apjával és anyjával, ez megindítja. Mr. Green öreg katona, Eli még ismeri a háborús időkből. De most békesség van, az öreg tábornok odahaza ül és kalandjairól beszél. Mrs. Green ott ül mellette és köt. Elit behálózza ez a családi idill, ott marad a házaspárnál, de ujjai lázadoznak, cselekedni, dolgozni akarnak. Miután nincs jobb dolga, mindenféle apróságba kezd, mialatt Mr. Green hőstetteit hallgatja. Be akarja bizonyítani háláját Mrs. Greennek és ez sikerül is. Az új hímzőkeret körbejár az egész városkában és Mrs. Green nem győzi dicsérni, hogy mennyi hiábavaló munkát takarít meg vele. A keretet megmutatja az ismerősöknek is, akik néha látogatóba jönnek a déli provinciákból és gondjaikról, bajaikról beszélnek. Elmondják, hogy gyapotot termelnek és keserűen kérdik, vajon ki veszi meg tőlük a gyapotot, amelyet csak olyan magas áron adhatnak? És hogyan engedjenek az árakból, amikor a kidolgozási költségek csaknem többet emésztenek fel, mint maga az egész termés?

Eli szórakozottan hallgatja. Éppen csak hogy tudja, mi a gyapot, de még sohasem látott gyapotültevényt és nem is hiszi, hogy valaha is; elvetődik oda. Tulajdonképpen vissza akar térni északra és csak Mrs. Green kedvéért halasztja napról-napra az utazást, maga sem tudja miért. Udvariasságból megkérdezi, mi az oka annak, hogy olyan sokba kerül a kidolgozás. Meglepetten bámul mindenki a különös fiatalemberre, aki úgy lászik a holdból cseppent ide, ha egyszer még azt sem tudja, mennyi idő és türelem kell ahhoz, amíg a gyapotszálakat megtisztítják minden idegen anyagtól és tisztátlanságtól. Hol élt eddig ez a fiatalember? Még sohasem látott rabszolgát emellett a munka mellett, még sohasem számította ki, mennyit eszik ez a rabszolga, mialatt maroknyi gyapotot használhatóvá tesz? Egy öreg farmer gúnyos hangon megkérdi. Eli nem sértődik meg, gyanútlanul néz az öregre és közömbösen feleli, hogy nem ért a gyapottermeléshez. És mindenki nevet. De Mrs. Greennek sehogy sem tetszik, hogy kinevetik védencét. - Csak nevessetek! - mondja buzgón, - ha ez a fiatalember nem is ért a ti gyapototokhoz, nincs semmi a világon, amit keresztül nem tudna vinni, ha komolyan a fejébe veszi. Talán éppen ő segít majd ki benneteket a bajból! - A kacagás egyre hangosabb, Mrs. Green most már komolyan megharagszik és kipirult arccal kiáltja: - Igenis, így lesz, amint mondtam! Ha még olyan beképzeltek is vagytok a nagy tudományotokra és szakértelmetekre a gyapottermelésben! Mit tudtok ti? Gyapotot ültetni, rabszolgát tartani! De Eli olyan himzőrámát készített nekem, hogy az összes szomszédasszonyok irigyelnek érte.

Eli nem tudja, hogy végződik a vita, távozik a szobából. Eltűnődik, Mrs. Greenre gondol, akit szeret, mert jó hozzá. Azután a gyapotra, erre a fehér, rostos anyagra, amelyet jóformán el sem tud képzelni. Este van és lefekszik. Amikor másnap reggel felébred, tudatára jut, hogy a gyapotról álmodott. Ha legalább tudná, milyenek azok a rostok, amelyeket olyan nehéz kitisztítani. Elbúcsúzik Mrs. Greentől, csak néhány napra, amelyet vidéken akar tölteni. Az asszony már régen elfelejtette, mit mondott az előző napon. De Eli nem felejtette el. Vidékre megy, mert látni akarja, hogyan nő a gyapotcserje.

Látja a gyapotültetvényeket, de nem tesznek rá különösebben mély benyomást. Látja a rabszolgákat a gyapot tisztítása mellett, de közben alig gondol valamit. Játékosan letép néhány toktermést, szétdörzsöli ujjai között, érzi a szálak hízelgő simogatását. De még mindig nincs a gyapottal semmi kapcsolata. Hazatér és bezárkózik szobájába.

Ugyanakkor, amikor Hamilton papíron kiszámítja, mit jelentene Amerikának a nagyszabású gyapottermelés, Eli Whitney megszerkeszti a készüléket, amely Hamilton álmát megvalósítja. De Eli közben nem gondol Amerika hatalmára és nagyságára, hanem Mrs. Green jóságos arcát látja maga előtt. Ugyanúgy akarja elvinni hozzá új gépét, mint ahogyan a himzőrámát is neki ajándékozta. Neki dolgozik, fúr-farag kis kamrácskájában, mert nem akarja, hogy csalódjék benne. Be kell bizonyítania Mrs. Greennek, hogy nem érdemtelent vett védelmébe. Eli Whitney hengert szerkeszt, ebbe fűrészpengéhez hasonló fogakat illeszt, amelyek kiállnak a forgatható henger felületéből. A fogak szűk nyílásokon, rudak között haladnak, amelyeken fenn kell akadnia a magvaknak és minden egyéb fölösleges hulladéknak. Tíz nap alatt kész a modell. Mrs. Green boldog, alig győzi kivárni, míg az új gépet bemutathatják a hitetlenkedő farmereknek. És a gép működik. Akik ott állnak körülötte, eleinte gúnyosan mosolyognak, de csakhamar felfigyelnek, feszült várakozással nézik. Már-már hisznek a csodában, amikor a gép egyszerre csak elakad: a gyapot összecsomósodott a fogaknál és megakasztotta a gépet. Az emberek nevetnek. Mrs. Green elsápad és Eli legszívesebben a föld alá süllyedne szégyenletében. Megtisztítja a fűrészfogakat, a gép ismét forog, de magában belátja, hogy az egész nem ér semmit. Ebben az órában születik meg a gyapotmagtisztító gép.

Eli második modelljén már keményszálú kefék gondoskodnak arról, hogy a gépezetet állandóan tisztántartsák. Eli tudja, hogy gépe most már betölti rendeltetését. De nem sejti, hogy többet ajándékozott Amerikának, mint ezt az egy gépet, amely ugyanannyi idő alatt, amíg a rabszolga két és fél kiló gyapotot tisztított meg, négyszáz kilogrammot tisztít. Nem sejti, hogy életében másodszor az új Amerika előharcosa lett. De a gyapotültetvényesek ott nagyon is tisztában vannak ezzel. Ők, akik az imént kinevették Eli kis gépét, most már tudják, hogy ezzel a géppel Amerikának új korszaka kezdődik. Behatolnak Whitney házába, ellopják modelljét, hogy utánozhassák, mielőtt még az ifjú feltaláló szabadalmaztathatná. És a rabszolgák is érzik az új idők közeledtét. Értékük egyszerre emelkedik. Ha egyszer olyan olcsón lehet előállítani a gyapotot, akkor érdemes minél nagyobb mennyiségben termelni, de ha valaki nagyban akar gyapotot termelni, annak sok munkás férfikézre is van szüksége. A rabszolgák ára ugrásszerűen emelkedik. Sokan felkerekednek, csapatostul vonulnak délre, a vadonba, ahol földet vásárolnak, megművelik és beültetik gyapotcserjével. És a virginiai dohányültetvényesek, akiknek apái, mint jó keresztények és jó ültetvényesek már arra gondoltak, hogy szabadon eresztik rabszolgáikat, akik úgysem hajtanak nekik semmi hasznot, most nagy nyereséggel adnak túl rabszolgáikon, akik az úttörőkkel együtt vonulnak délnek, a vadonba és megvonják határát a jövendőbeli déli gyapot-királyságoknak. Eli Whitney kis gépecskét szerkesztett, hogy csalódást ne okozzon Mrs. Greennek. Ez a gép új munkaadókat teremtett és ugyanakkor megújította a régi szolgaságot. Vajon sejtette ezt Eli Whitney, amikor annak idején nézte a rabszolgákat fáradságos munkájuk közben? Vajon sejtette, hogy kis gépe százezreket fűz ismét rabszíjra és ezzel véres háborúnak lesz a közvetett okozója? Vajon sejtette, hogy mások majd milliókat keresnek az ő kis gépével és hogy ő maga lesz az egyetlen amerikai, aki semmi hasznot sem meríthet találmányából?

Alexander Hamilton a számokkal teleírott papír után nyúl. Olvassa: 1791-ben a világ gyapottermelése 490 millió font. Ebből Amerika termelése csak 150.000 font. 1793-ban egyedül az Egyesült Államok déli államai 487.000 fontot termelnek, 1794-ben 1.600.000 fontot és ismét egy évvel később 6 milliót.

Másik papír után nyúl, ez a déli államok jelentése: Az ügyvéd, az orvos, a cipészmester, amint egy kevés pénzt tud összegyűjteni, földet és rabszolgát vásárol és ültetvényes lesz. A lelkész, aki örökösnőt vagy gazdag özvegyet vesz feleségül, ültetvényt vásárol. A kereskedő, aki vissza akar vonulni a kockázatokkal járó üzleti élettől, öregkorára elégedetlen nézi, hogyan nőnek ki a gyapotcserjék a frissen trágyázott földből...

Hamilton mosolyog: győzött. A Dél, az ő legszegényebb, legtehetetlenebb gyermeke feléledt és élni fog, amíg csak gyapot van a világon. A Dél meggazdagodott és gazdagsága egyre ontja kincseit az Unió pénzügyminiszterének kincsesládájába.

Hamilton kezét dörzsöli. Más, számokkal teleírott papírlapokat szed elő, egészen belemélyed tanulmányozásukba. Közben félretolódik egy kis aktacsomó, egy teleírott papírlap lelibben a földre: Hamilton nem veszi észre. Ez a papírlap egy Eli Whitney nevű fiatalember panasza a kongresszushoz, amelyben szabadalombitorlás ellen segítséget kér - Hamilton elfelejtette elolvasni ezt a kérvényt, mert ebben nincsenek számok, csak szavak és a pénzügyi államtitkár nem sokra tartja a szavakat. - Az én találmányom egészen új volt, nem hasonlított semmi más készülékhez sem, egyetlen volt a maga nemében. Nem vett át semmit régebbi szerkezetektől és ritka eset, hogy egy találmány születését ilyen pontosan meg lehessen határozni, ilyen tisztán lehessen látni. - Mindig azt hittem, hogy nem ütközik nehézségekbe, ha a jogaimat akarom érvényesíteni, még akkor sem, ha találmányom nem ilyen értékes és az emberiségnek csak sokkal kisebb része vette volna hasznát. De miután a gépem csaknem minden gyapotültetvényesnek óriási hasznot hozott, mindenki mohón megsértette a szabadalmat és mindenki ellensége lett a másiknak.

A szellő földre sodorja Eli Whitney kérvényét. Holnap majd a takarítónő kidob egy darabka papirost, amely zavarja a szoba kínos rendjét, ahol az Egyesült Államok mindenható pénzügyi államtitkára dolgozik.

2.
A kis Jenny

Pereg a rokka. Kisleányka alszik a lábánál, lábszárait szorosan testéhez húzva, mintha a pamutfonál birodalmában keresne védelmet a hideg ellen, amely az alkonyattal együtt besurrant a szobába.

Fáradhatatlanul pereg a rokka, sápadt asszony ül mellette és egyre fon hervadt ujjaival. A férfi súlyos léptekkel járkál mellette, fel-alá, fel-alá. Arra vár, hogy a felesége kész fonalat adjon neki a szövéshez. Már régóta elfogyasztotta kis készletét és a gépe most áll. - Gyorsabban! - követeli, de inkább alázatosan, mint haragosan és most is ugyanazt a választ kapja, mint mindig, ha sietségre inti a feleségét: - Nem tudok gyorsabban dolgozni!

James Hargreaves megáll. Felsóhajt. Hatszor ennyi pamutot fel tudna dolgozni, sőt még ennél is többet, ha elegendő fonala volna. De nincs pénze, nem tud másik kézifonómunkásnőt tartani, csak a feleségét és ami fonalat tőle kap, azt mindig egy-kettőre feldolgozza. Ilyenkor azután várni kell és nem tehet mást, mint hogy fel-alá járkál a szobában. Ilyenkor még sötétebb és vigasztalanabb az élet, mintha a szövőszéke mellett ül, mert ott legalább dolgozik és örül a készségének, az ügyességének. Ha pedig tétlenül járkál fel-alá, élesebben és könyörtelenebbül lát mindent, mint különben: tudja, hogy a beteg asszony már nem ülhet sokáig a rokka mellett, tudja, hogy örökölte a betegséget gyermekük, a kis Jenny is, akit az imént a rokka egyhangú, jólismert zümmögése rövid, fáradt álomba ringatott. Ha a felesége egészséges volna és jobban tudna dolgozni, ha volna elegendő fonala, hogy teljes mértékben kihasználhassa munkaerejét a szövőszék mellett, akkor, igen akkor talán lassacskán javulna a helyzetük. Pénz kerülne a házba, fát vásárolhatnának és nem fáznának ilyen nyomorúságosan. Én Istenem, gondolja James Hargreaves, én Istenem, ha...

Az asszony még mindig nem font meg annyi fonalat, hogy érdemes volna üzembe helyezni a szövőszéket. Ismét eltelt egy nap és olyan kevés az eredmény! A felesége fáradtan pislog, ez a jel: - James, világosságot! - James gyertyát gyújt, odalép az ablakhoz és kinéz az estébe, amelynek sötétjében Stanhill házai még szürkébbek és még nyomorúságosabbak, mint napfénynél. És mialatt kibámul, valami új, különös gondolat villan meg az agyában: Arra gondol, hogy odaát, a szomszédéknál is nyughatatlanul járkál fel-alá a takács és várja a szálat, amelyet a felesége fon és a harmadik házban is csak így van. Sokakat számolhatna így el sorjában, akiket ismer és százakat, sőt ezreket, akiket nem tud nevükön nevezni és mégis tudja, hogy éppen úgy várnak a fonálra, mint ő, mert Lancashire nagy és több benne a takács, mint az egér. Megborzong. Jól ismeri a maga mindennapjának ezer gondját, ezer kínlódását, ezzel szemben régóta eltompult már. De még sohasem gondolt a többiek mindennapjára, arra, hogy azoknak is éppen olyan gondjai vannak, mint neki, hogy a sok-sok ezer takács mind a testvére, sorstársa, mert valamennyi éppen olyan türelmetlenül vár a fonálra, amely kikerül a felesége keze alól. Abban a pillanatban, amikor erre gondol, a maga szenvedéséhez a vállára veszi a többiek szenvedését is és ez már elviselhetetlenül sok! Valami összeszorítja a szívét, szeretne felordítani tehetetlen kínjában, de csak hörgés tör fel a melléből.

Az asszony aggódó pillantással nézi a férfit, aki ökölbeszorult kézzel áll az ablaknál, mintha valami láthatatlan ellenségre akarná rávetni magát. Nem tudja megérteni, mi játszódhat le a lelkében és rászól: - James! - Talán valami mozdulatot is tett, mert a gyermek, a kis Jenny ijedt sikoltással riad fel álmából, vékony karocskájával támaszt keresően kapkod maga körül és közben felborítja a rokkát. A rokka most ott fekszik a földön és tovább pörög, zümmög bele az ürességbe.

Az anya első mozdulata a gyermeket illeti, akit meg akar védelmezni apja haragja ellen. Azután a kerékhez hajlik, hogy felemelje, de ijedten rezzen össze, amikor a férje ráordít: - Hozzá ne nyúlj a kerékhez!

A kis Jenny halkan sírdogál, de az asszony nem hallja, mereven nézi a férjét, akinek a szeme csaknem kiugrik szemgödréből, egyre bámulja a kereket, amely tovább forog és tovább fonja a fonalat, bár az orsó most merőlegesen áll és nem vízszintesen, mint különben.

A férfi homlokán kiüt a verejték.

- James, az Isten szerelméért, James, mi történt veled? - nyöszörög az asszony kétségbeesetten. De a férfi még hallgat, csak sokatmondóan mutat a kerékre. - Asszony, - szólal meg végre dadogva, hosszú idő után, - hát nem látod, hogy forog, forog, bár... - Igen, - bólogat az asszony minden megértés nélkül, megnyugtatóan, - igen, hogyne, forog.

Azután a rokka után nyúl és felállítja. James most már nem szól semmit. Az asszony tovább fon és halk szavakkal vigasztalja a sírdogáló gyermeket. Hargreaves még mindig ott áll iménti helyén: ujjai az ürességben tapogatódznak, homlokára mély barázdák vésődnek és tovább tűnődik, mialatt felesége feláll a munkája mellől és lefekteti a gyermeket. Most odateszi James elé a vacsoráját, de a férfi hozzá sem nyúl.

- Hátha megszerkeszteném azt a valamit, amit gondolatban magam előtt látok? - mondja hirtelen és lázas pillantással nézi a feleségét.

- Mit akarsz szerkeszteni? - kérdezi az asszony. Hangjának józan csengése magához téríti a férfit. Megretten saját magától. Hová vezet ez az őrület? Hát nem istenkísértés, ha valaki olyasmit akar teremteni, ami eddig még nem volt a földön? De vajon nem akarta maga Isten megmutatni az utat, a felborult rokkával? Pedig a takácsok különben Istennek mostohagyermekei.

- Asszony, - mondja most óvatosan tapogatódzva, - én valamit tudok, amit egyetlen takács sem tud Angliában. Tudom, hogy egy ember egyetlen szál helyett egyszerre több szálat is tudna fonni.

- Én Istenem! - mondja az asszony. Csak ennyit mond, semmi mást. Mély aggodalom cseng ki a hangjából. Ki üljön holnap a szövőszékhez, ki teremtse elő a legszükségesebbet, ha a férfi eszét vesztette, ha tétlenül, haszontalanul álmodozik? A férfi érzi hangjának ellenséges csengését, felháborodik, dühösen kiált az asszonyra: - Hát még mindig nem érted? Hát nem látsz a szemedtől? Jenny felborította a rokkát, de azért a szál csak tovább fonódott. Tehát az orsónak nem kell szilárdan egyhelyben maradni, mint eddig hittük, hanem ide-oda lehet tolni. - De az asszony csak dadog: - Igen, igen. És azután?

A férfi most felugrik. A lélegzet nehezen, küszködve tör fel a melléből. A lelkében harcolnak, viaskodnak, lázadoznak a gondolatok. Az asszony szeretne segítségére sietni, de nem. tudja, hogyan. - Ne tedd! - kiáltja, az aggodalmára hallgatva. - Érzi, hogy James veszedelemben forog, hogy valamennyiük életét veszedelem fenyegeti.

És helyesen érzi. Amikor James most megáll a gyermek ágyánál, két utat lát maga előtt. Bármelyiken elindulhat. Az egyik a mindennap szürke útja, amely örökös félhomályon át vezet, de a másik út egészen más, maga sem tudja, hogy milyen. A szíve hevesen dobog, ha erre a másik útra gondol. Abban a pillanatban indulna el ezen a másik úton, amikor elhatározza, hogy megépíti azt a valamit, amelyet szinte kézzelfoghatóan lát maga előtt. Akkor nem lenne többé takács, mint a többiek, a sok-sok száz, a sok ezer. A névtelenek komor seregéből kiemelkedne, mint egyetlen, magában álló. Csaknem megdermed erre a gondolatra. Érzi: sokkal melegebben és biztosabban lehet megpihenni a névtelenség ágyában, a nyomorúság aklában, amelyet számtalan sokan osztanak meg vele. Érzi: a többiek nyomorúsága segítségére van, hogy el tudja viselni a magáét és ő is segít a többieknek azzal, hogy éppen olyan, mint ők. De ha mégis elindulna azon a másik, új úton...?

- Ne tedd! - hallja a felesége tanácsát. De lehet még szó egyáltalán választásról, visszafordulásról? Most már tudja, hogy holnap nem ülhet le többé a szövőszék mellé, hanem elkezdi építeni azt a titokzatos, új szerszámot. - Ez a sorsom, - gondolja magában.

És egyszerre felragyog az arca. A feleségéhez fordul, aki összeesve ül az asztalnál és arra vár, hogy ő magához térjen. Úgy várja, mintha elment volna otthonról.

- Asszony, azért is meg kell tennem, hogy ne kelljen nekik mindig a fonálra várni! Ezentúl lesz fonál bőségesen, több, mint amennyi kell, több, mint amennyit a szövőszékek fel tudnak dolgozni. - Gondolkozik, mosolyog, azután egyszerre, mint a kiáltás tör fel a melléből: - Hát nem érzed, mit jelent az, másoknak segíteni, a magad eszének, értelmének segítségével?

Az asszony önkéntelenül megremeg. Ilyen szépnek, ilyen ünnepélyesnek sohasem látta a férjét, még esküvői díszében sem, amikor a pap az oltár előtt összeadta őket. Homloka körül fény ragyog, amely előtt az asszonynak be kell hunyni fáradt szemét. - A jó Isten legyen segítségünkre! - ennyit mond csak.

De a férfi ismét odalép a gyermek ágyához. Durva kezével végigsimít szőke haján. - Te segítesz rajtuk, gyermekem! A jó Isten adja, hogy valamikor meghálálják neked. Ezért azt, amit építek, rólad nevezem el. Jenny-spinning legyen a neve...

Többször is, gyöngéden ismétli a szót. Gyermekének nevét.

A kamra egyik sarkában ott áll a Jenny-spinning, a fonógép, nyolc függőlegesen álló orsóval és egy kerékkel. Ez a kis szerkezet harminc-negyven kézi fonómunkásnő munkáját pótolja, de ennél nagyobb teljesítményt is tudna végezni. James Hargreaves agyában már készen áll a javított gép, amely egyszerre százhúsz fonalat fonna egyidőben és ugyanannyi fáradsággal, amennyivel eddig egyetlen egy szálat tudtak készíteni.

Este van. Egy év telt el azóta az este óta, hogy Jenny felborította a rokkát, most 1768-at írnak. James Hargreaves az asztalra könyököl és kezébe támasztja fejét. Minél többet gondol vissza arra, ami történt, annál kevésbé tudja megérteni. A Jenny-spinning ott áll a kamra sarkában, teljesíti a nagy feladatot, amelyet tőle várt és még nagyobbra is hivatott, sokkal, sokkal nagyobbra. Mégis olyan másként történt, mint képzelte. Amióta már nem sző, hanem éjjel-nappal dolgozik modelljein, még szegényebbek, mint voltak, most kizárólag abból élnek, amit a felesége fonásával keres. De James ezt előre tudta és az asszony is sejtette. Nem a nyomasztó szegénység, a keserűség az, ami váratlan, ijesztően új életükben. Valami más...

Ebben a pillanatban az asszony a szobába lép és tesz-vesz. James látja rajta, hogy valami nyomja a szívét. Tehát megkérdezi, hogy mi történt. Az asszony először csak némán rázza a fejét, de azután a visszatartott könnyek mégis csak kibuggyannak a szeméből. És a könnyekkel a szavak is: tejet akart venni a kis Jennynek, de nincs pénz a házban. Átment Smithnéhez, a szomszédasszonyhoz, aki ki szokta segíteni, ha megszorultak odahaza. De Smithné most olyan különös volt. - Már nem adhatok neked tejet! - mondta nyersen és vissza akart menni a házba. - De én nem engedtem, - folytatja Hargreaves-né, - megkérdeztem, mondja meg nyíltan, mi kifogása van ellenem. Smithné aggódva nézett be a szobába, ahol a férje az ebéd mellett ült és eleinte nem akart válaszolni. Azután a fülembe súgta: Nem is szabad többé szóba állnom veled. Az uram megtiltotta. És ezért nem segíthetlek ki tejjel sem.

- És miért? - kérdezi Hargreaves áthatolhatatlan arccal.

Az asszony egy mozdulattal felel: némán mutat rá a Jenny-spinningre.

- És miért? - ismétli Hargreaves, valamivel halkabban, mint először. És az asszonyból sikoltva tör ki a kétségbeesés: - Az asszonyok mind azt mondják, hogy te az ellenségük vagy, valamennyi fonómunkásnőnek az ellensége. Azt mondják, hogy ez az ördögi masina majd ellopja a kenyerüket. Azt mondják. Én nem tehetek róla.

Ismét itt van a felfoghatatlan, a szörnyűség, amely azon a napon kezdődött, amikor Hargreaves meghívta szomszédait, hogy tekintsék meg a Jenny-spinninget. Némán álltak körülötte, míg egyik öreg fonóasszony váratlanul megkérdezte: - És mi lesz velünk, Hargreaves, ha a te masinád pótolja a kezünket és értéktelenné teszi a munkánkat?

Ez volt a kezdet. Hargreaves először csak nevetett, hajlandó volt minden egyes emberrel külön tárgyalni és megmagyarázni, hogy az új gép új munkalehetőségeket teremt és ezzel együtt kenyeret is. De csak a takácsok bólogattak szavaira, azok is kissé bizalmatlanul. A fonóasszonyok és hozzátartozóik elejétől kezdve rossz szemmel nézték találmányát, összesúgtak-búgtak egymásközt és csakhamar haragosan, dacosan távoztak James házából. Hargreaves-né érezte az első következményeket: a következő naptól kezdve egy fonómunkásnő sem állt vele többé szóba az utcán. És csakhamar a takácsok is ellenségek lettek, a takácsok, akik csak hasznot húzhattak a Jenny-spinningből! De a takácsok összetartottak a fonómunkásnőkkel. James a meg nem értés, rágalom és gyűlölködés áthatolhatatlan falával találta magát szemben. Már régóta nem ismeri ki magát a váratlan eseményekben. Nap-nap után ott ül az asztal mellett és tűnődik. De nem tudja megtalálni a hibát.

- Mi lesz belőlünk? - kérdezi most Hargreaves-né, - mi lesz belőlünk és a gyermekből?

James feje egyre mélyebbre hanyatlik, ő sem tudja, mi lesz belőlük. Mert már nem érti az embereket. Miért nem adnak neki legalább annyi időt, míg be tudná bizonyítani, hogy az ő Jenny-spinningje tízszer annyi munkát és pénzt adhatna nekik, mint amennyit nehézkes kezükkel valaha is el tudnának érni. De még annyi időt sem adnak neki. Kitaszították maguk közül. Mint megbélyegzett él a szomszédok között, a feleségét is kitaszították az asszonyok maguk közül, gyermekét a gyermekek... Talán mégis a rossz útra tévedt? Maga elé bámul. Nem tudja felfogni, mi történt, miért fordult így, bármennyit is gondolkozik. Olyan fáradt, szeretne aludni. - Holnap, - mondja. - Majd holnap! Talán holnapra majd kitalálok valamit! - De ez nem vigasztalás az asszonynak, akit kiüldöztek megszokott életéből. Halványan sejti, hogy soha többé nem találja meg békességét és mégis nem mer fellázadni férje akarata ellen, akit néha olyan félelmesen keménynek és elszántnak lát. Miért is nem akar engedni? Miért vállalja minden nyomorúságuk betetőzéséül most még az egész világ gyűlöletét is gyenge, fáradt vállára? Mélyen sóhajt, amikor most odalép az asztalhoz és összegyűjti kötényébe a maradék kenyérdarabokat, amelyek még nedvesek könnyeitől?

Egyszerre felfigyel. A házajtó kinyílt és most férfi lépéseket hall a tornácon. James Hargreaves feláll és ebben a pillanatban máris durván betaszítják a kis szoba ajtaját. Egy csapat férfi lép be. James ismeri valamennyiüket, Smith, a szomszédja vezeti a csapatot. Egytől-egyig fonómunkásnők férjei és bátyjai, néhány takács is van közöttük. Hargreaves minden megértés nélkül bámul Smith arcába, aki zavartan, de ugyanakkor nagy elhatározással áll meg előtte.

- Emiatt jöttünk, - mondja Smith azonnal és a Jenny-spinningre mutat. - El kell tűnnie a föld színéről és pedig örökre, mert mi nem tűrjük! - A többiek helyeslően bólogatnak, előbb halkan suttognak, azután egyre hangosabban követelőznek. Végül már olyan hangos, olyan fenyegető lesz a kiáltozás, hogy Hargreaves-né a konyhába menekül, ahol Jenny alszik. Hargreaves önkéntelenül néhány lépést hátrál, most ott áll a műve előtt. - Engedjétek, hogy elmagyarázzam nektek... - kezdi, de Smith a szavába vág: - Eleget beszéltünk már erről, Hargreaves, - mondja nagyon komolyan. - Egymás között elhatároztuk: annak ott, a te gépednek pusztulnia kell, hogy mi tovább élhessünk. És azt hiszem, ezzel nem is kívánunk sokat, mert hiszen mi emberek vagyunk, az pedig csak halott tárgy. Ezt elhatároztuk és ennél is maradunk, erről nincs mit tárgyalni többé. Eljöttünk Hargreaves, hogy megkérdezzük: megteszed te magad, vagy végezzük el mi helyetted?

- Mit? - ordít fel Hargreaves, aki villámgyorsan megérti az igazságot és védelmezően terjeszti ki a karját.

- Vedd a baltádat és zúzd össze a masinádat, - felel Smith nyugodtan, - mert csak bajt hozhat az emberekre.

- Soha! - kiáltja Hargreaves és tudja, hogy sohasem tudná megtenni, amit ezek az emberek tőle kívánnak, hogy inkább meghalna, semhogy kezet emeljen a művére. Csak egy év telt el azóta, hogy idegen lett az emberek között, hogy a másik utat választotta, amelyről nem tudta, hogy hová vezet. De ebben az évben megváltozott: gépe drágább a szívének, mint a felesége és a gyermeke. Megvédi a gépet, saját testével is megvédelmezi, ha kell. - Gyilkosok vagytok! - kiáltja. - Bolondok és gyilkosok!

Mintha a falak visszhangoznák a szavakat - Gyilkosok! - hangzik Hargreaves fülébe minden sarokból, karok nyúlnak feléje, kezek szorulnak ökölbe, emelkednek ütésre. James még áll, látja a feleségét, amint halálsápadtan megjelenik a küszöbön, a vadul sikoltozó gyerekkel a karján. Kemény ütéseket érez a testén, visszaüt. Azután földre hanyatlik. Isten még az ájulás jótéteményében sem részesíti. Feje mély sebből vérzik, de a vér oldalra folyik, nem zavarja a látását. James látja, felfogja, hogy mi történik: a férfiak a magukkal hozott baltákkal szétverik a Jenny-spinninget, az ő művét. És azok, akik fegyvertelenül jöttek, összetörik a szobában levő székeket és a széklábakkal csapnak a törmelék közé.

James Hargreaves vérzik, nem tudja többé mozdítani a fejét, de agya lázasan dolgozik. A Jenny-spinning, amelyik ott állt a sarokban, nincs többé. De a többi Jenny-spinning még él a fejében, azokat nem lehet összetörni. - Újból megcsinálom! - kiáltja James dacosan ellenségei felé.

- Akkor megint eljövünk és téged ütünk agyon, Hargreaves, - feleli egyikük sötéten és elszántan. Ezenkívül senki sem szól többé egyetlen szót sem. Biztos léptekkel mennek ki a szűk kis szobából, egy pillantást sem vetnek az összezúzott gépre, a földön heverő vérző emberre.

- Újra megcsinálom! - suttogja James. Kell, hogy ezt mondja, kell, hogy ebben reménykedjék, mert különben most meghalna művével együtt. A felesége ott térdel mellette, hideg vizet és tiszta vásznat hoz. - Ne tedd James, - kérleli. - Ugye nem teszed többé?

- Megteszem! - mosolyog a férfi. Igen, mosolyog. Ebben a pillanatban nincsen egészen eszméletnél. Könnyűnek érzi magát, olyan, mintha a levegőben lebegne, mintha a vérével együtt minden súlyos, minden nyomasztó kiömlene a testéből.

Az újságíró fütyörészve lép be a szomorú házba, a nottinghami szegényházba. Bejelenteti magát az intézet igazgatójánál, aki azonnal fogadja és mindjárt elő is áll kérésével: szociális anyagot gyűjt, a közönség nagyon szívesen olvassa az ilyesmit. Szeretné, ha körülvezetnék a nottinghami szegényházban. Azután majd benyomásait minél megragadóbb formában igyekszik közölni a közönséggel. Az igazgatónak hízeleg a kérés, mosolyog. Azonban kifejezést ad aggodalmának, hogy az újságírót majd csalódás éri - néhány szegény ördög van itt, egyik értelmes a másik nem, de - és itt az igazgató hangosan nevet - az étvágya valamennyinek kifogástalan.

Végigmennek a helyiségeken. Az újságíró itt-ott megszólít egy-egy öreg embert és jegyez valamit. De csakugyan csalódott, mint aki a kavicsok között hasztalan keres aranyat. Olyan mindennapi az, amit itt hall, hogy valaki szegényen született, szegényen élt és szegényen hal meg. Elteszi jegyzőkönyvét és tulajdonképpen már csak udvariasságból hallgatja az igazgató magyarázatait, aki sorra kinyitja előtte az ajtókat. Ismét csikordul a kilincs és az újságíró közömbös pillantást vet a kis kamrácskák egyforma berendezésére: keskeny, kemény ágy, asztal, egy szék... De miféle furcsa szerszám áll ott a sarokban? Nagy kerék, rudak és orsók között. Az újságíró kíváncsisága felébred Közelebb lép és most öreg embert pillant meg, aki ott ül az asztalnál. Ajka mozog, mintha imádkozna.

- Hargreaves, - mondja az intézet igazgatója és kezével sokatmondóan a homlokára mutat. - Hargreaves? - ismétli az újságíró, de a név nem mond neki semmit. - A szerencsétlen azt képzeli, hogy feltaláló, zseni! - mosolyog az igazgató. Az újságíró is mosolyog és közelebb lép a gépezethez: valamennyire ért az ilyesmihez, mert nemrégiben könyvet írt a feltalálókról. És hirtelen hangosan felkacag: - Nini, hiszen ez egy Jenny-spinning! - kiáltja. - Bár természetesen nagyon kezdetleges kivitelben.

Az öreg ember felfigyel az asztal mellett, feláll és közelebb botorkál. Öreg, öreg ráncos arcára mintha mosoly derülne, különös, égő vonaglás. - Jenny-spinning! - suttogja és halott szeme feléled. Egy név csendült a fülébe és mintha ennek a névnek ismerős csengése még egyszer, utoljára felszakítaná az öntudatára nehezedő ködöt.

- Honnan szerezted? - kérdi az újságíró. - Ő maga csinálta, - szólal meg az igazgató. - Addig nem hagyott nekünk békét, míg meg nem kapta a hozzávaló szükséges anyagot. - Vállat vonva mosolyog.

- Különös, - mondja az újságíró, - mindenki ismeri a Jenny-spinninget, de senki sem tudja, hogy tulajdonképpen ki találta fel.

- Én készítettem az elsőt! - szólalt meg az aggastyán. Az igazgató nevet, az újságíró is nevetni akar, de nem sikerül. Valami meggyőző van az öreg ember hangjában. Nem, ez az ember nem hazudik, nem is képzelődik. - Meséljen! - kéri az újságíró és izgalmában még arról is megfeledkezik, hogy elővegye jegyzőkönyvét.

És az aggastyán beszél. Egy kisleányról, aki valamikor felborította a rokkát, egy kisleányról, aki szegénységben, hosszú betegség után halt meg. Egy asszonyról, aki halála órájáig örökké csak font, ujjai még halálában is görcsösen begörbültek, mintha egyre sodorná a fonalat. És a gépről beszél az aggastyán, amelyet az emberek gyűlöltek. A szomszédok összezúzták, de ő újra felépítette. Ismét behatoltak a házába, ismét összezúzták, ő is csak a puszta életét menthette meg dühük elől. Nottinghamba menekült és ott még egyszer elölről kezdte. Itt legalább az életét nem kellett féltenie, a hatóság védte műhelyét. Mintha minden jóra fordult volna: a takácsok ellátogattak házába, dicsérték a Jenny-spinninget és nem győztek kérdezősködni a gépről, berendezéséről, céljáról, megszerkesztéséről. Hargreaves készségesen adott felvilágosítást mindenkinek, boldog volt, hogy a takácsok már nem tekintik ellenségüknek. Hetek múltak el, mire rájött, hogy a takácsok utánozták a gépét. Nagy örömében, hogy a nottinghami takácsok napról-napra fokozódó érdeklődéssel bámulták az ő Jenny-spinningjét, Hargreaves elfelejtette szabadalmaztatni találmányát.