Mi, az Utolsó Barát Zrt. csapata,

borzasztóan sajnáljuk, hogy elveszítünk.

Őszinte részvétünk mindazoknak,

akik szerettek, valamint akik már

sosem ismerhetnek meg téged.

Reméljük, ma értékes, új barátra lelsz,

és vele töltöd végső óráidat.

Az író magyarul

megjelent műve:

Inkább boldog

A mű eredeti címe: They Both Die at the End

First published in the United States of America in 2017

by HarperCollins Childrens book

Text copyright © Adam Silvera 2017

Hungarian translation © Morcsányi Júlia 2022

Cover art by Simon Prades

Cover design by Erin Fitzsimmonsand interior design

by Helen Crawford-White

All rights reserved.

Kiadta a Menő Könyvek,

amely a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2022

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Morcsányi Júlia

Szerkesztette: Csapody Kinga

Olvasószerkesztő: Kótai Katalin

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN: 978-963-584-224-7

Azoknak, akiknek kell egy kis emlékeztető:

számítson minden nap!

Itt is köszönöm Anyunak, hogy pátyolgatott,

Ceciliának pedig azt, hogy nem.

Mindig is szükségem volt mindkettőre.

2017. szeptember 5.
MATEO TORREZ

00:22

A Halál-Hírek hívása életem legfontosabb figyelmeztetése – még ma meghalok. Sőt, hagyjuk is inkább a „figyelmeztetés” szót, ami arra utal, hogy valamit még elkerülhet az ember, mint amikor egy autós rádudál a pirosban átkelőkre, ad nekik egy esélyt, hogy visszalépjenek; ez már inkább riasztás. Jellegzetes, szűnni nem akaró hangja egyre csak zeng a szoba másik végében lévő telefonomból, mint egy háztömbnyire lévő templom harangja. Azonnal pánikba esem, a külvilág eltűnik a rám törő gondolatok százai mögött. Fogadok, ezt a káoszt érzi magában az ejtőernyős, amikor először zuhan kifelé egy repülőből, vagy a zongorista, amikor először ad koncertet. Ezt sem fogom már biztosra megtudni.

Ez őrület. Egy perce még egy tegnapi blogbejegyzést olvastam a VisszaSzámlálókon – ahol a Kilépők élő közvetítésben, fényképekkel meg státuszokkal számolnak be az utolsó óráikról, ezúttal épp egy elsőéves főiskolás próbált otthont találni a golden retrieverének –, most meg még ma meg fogok halni.

Meg fogok… nem… de. De.

Nehezen veszem a levegőt. Ma meghalok.

Mindig is féltem a haláltól. Nem tudom, miért hittem, hogy ez majd megóv attól, hogy tényleg megtörténjen. Persze nem örökre, csak addig, míg felnövök. Apu még folyton azt is sulykolta belém, hogy úgy kéne tennem, mintha egy történet főszereplője lennék, akivel soha, semmi rossz nem történhet, meghalni meg pláne nem hal meg, hiszen a hősnek élnie kell, hogy megmentse a többieket. De a fejemben lassan halkul a zaj, a vonal másik végén pedig egy Halál-Hírek hírnök várja, hogy elmondhassa nekem, hogy ma, tizennyolc évesen meg fogok halni.

Ez kész, komolyan…

Nem akarom felvenni a telefont. Inkább berohannék Apu hálószobájába, hogy belekáromkodjak egy párnába, mert a legrosszabbkor sikerült az intenzíven kikötnie, vagy beleöklöznék a falba, mert az anyukám kijelölt a korai halálra azzal, hogy meghalt, amikor világra hozott. A telefon már vagy a harmincadikat csörgi, és épp olyan lehetetlen elbújni előle, mint az elől, ami a mai nap folyamán valamikor történni fog.

Lecsúsztatom a laptopot az ölemből, és fölkelek az ágyról, szédelgek, majdnem elájulok. Úgy megyek az asztalom felé, mint egy zombi, egy lassú élőhalott.

A hívóazonosító természetesen a HALÁL-HÍREK.

Remegek, de sikerül felvennem. Nem mondok semmit. Nem is tudom, mit mondhatnék. Csak lélegzem, hiszen kevesebb mint huszonnyolcezer lélegzetvételem van már csak hátra – egy nem haldokló ember átlag ennyiszer vesz levegőt egy nap folyamán –, legalább akkor használjam ki őket.

– Üdvözlöm, a Halál-Hírektől telefonálok. Andrea vagyok. Ott van, Timothy?

Timothy.

Engem nem Timothynak hívnak.

– Ez téves hívás – mondom Andreának. Csillapul a szívverésem, noha sajnálom ezt a Timothyt. De komolyan. – Én Mateo vagyok. – Apámtól örököltem a nevem, és szeretné, ha idővel majd én is továbbörökíteném. Most már meg is tehetem, ha a gyerekvállalás valaha nekem is képbe kerül.

A vonal túlsó végén kopog a billentyűzet, a nő nyilván javítja a bejegyzést, vagy mit, az adatbázisban.

– Elnézését kérem. Timothyval az imént beszéltem; nem fogadta valami jól a hírt szegény ember. Ön Mateo Torrez, ugye?

Ezzel megsemmisül az utolsó reményem.

– Mateo, legyen kedves, erősítse meg, hogy valóban Ön az. Sajnos még igen sok hívásom van hátra ma éjjel.

Mindig úgy képzeltem, hogy a hírnököm – ez az ő hivatalos nevük, nem én találtam ki – teli lesz empátiával, és óvatosan közli velem a hírt, talán még taglalja is, hogy milyen kimondottan tragikus az egész, hiszen olyan fiatal vagyok. Őszintén, még az se zavart volna, ha vidám a nő, és elmondja, hogy érezzem jól magam, és hozzam ki a legtöbbet a napomból, hiszen legalább már tudom, mi fog történni. Így nem ragadok otthon, és kezdek bele egy ezerdarabos kirakóba, amit sose fejezek már be, vagy nem maszturbálok csak azért, mert megrémít a gondolat, hogy egy élő emberrel szexeljek. Ez a hírnök viszont inkább azt sugallja, ne vesztegessem az idejét, hiszen neki, velem ellentétben, még nagyon sok van belőle.

– Oké. Az én nevem Mateo. Én vagyok Mateo.

– Mateo, sajnálattal jelzem, hogy az elkövetkező huszonnégy óra során az Ön élete korai véget ér. Ezt megakadályozni ugyan egyáltalában nem áll módunkban, a hátralévő időt azonban még kiélvezheti. – A hírnök valamit magyaráz arról, hogy az élet nem mindig igazságos, aztán felsorol néhány eseményt, amin részt vehetnék a nap folyamán. Nem kéne haragudnom rá, de annyira egyértelműen unja elismételni ezeket a sorokat, amelyek már beleégtek a memóriájába, míg százakkal vagy talán ezrekkel közölte, hogy hamarosan meghalnak. Semmi együttérzést nem tud nyújtani nekem. Valószínűleg épp a körmét reszelgeti, vagy maga ellen amőbázik, míg velem beszél.

A VisszaSzámlálókon a Kilépők posztolnak bejegyzéseket mindenről, a hívásuktól kezdve, hogy hogyan töltik a Végnapjukat. Ez igazából egy Twitter Kilépőknek. Egy rakat olyan szöveget olvastam, amiben a Kilépők bevallották, hogy rákérdeztek a hírnöküknél, hogyan fognak meghalni, de mindenki tudja, hogy a részleteket senkinek sem árulják el, még Reynolds exelnöknek sem, aki négy évvel ezelőtt egy föld alatti bunkerben próbált meg elrejtőzni a Halál elől, aztán az egyik saját titkosszolgálatosa gyilkolta meg. A Halál-Hírek csak a halál napját tudja megmondani, a pontos percet, vagy azt, hogy hogyan történik a dolog, nem.

– …Érti az elhangzottakat?

– Ja.

– Jelentkezzen be a halal-hirek.com-on, és töltse ki a temetésével kapcsolatos esetleges különleges kérvényeket, továbbá, hogy milyen feliratot szeretne a sírkövére vésetni. Ha pedig inkább hamvasztást szeretne, abban az esetben…

Még csak egy temetésen voltam életemben. Hétéves koromban meghalt a nagymamám, és óriási hisztériát rendeztem a temetésén, mert nem ébredt fel. Na, most pörgessünk előre öt évet, amikor a Halál-Hírek bejött a képbe, és hirtelen mindenki ébren volt a saját temetésén. Elképesztő lehetőség, hogy halála előtt búcsút mondhat az ember, de nem jobb, ha ezt az időt inkább azzal tölti, hogy él? Lehet, másképp éreznék, ha számíthatnék rá, hogy valaki eljön a temetésemre. Mondjuk, akkor, ha több barátom lenne, mint ujjam.

– És Timothy, a Halál-Hírek teljes csapata nevében, kérem, fogadja mély együttérzésünket. Ez az utolsó napja, használja ki minden percét, rendben?

– Mateo vagyok.

– Elnézést, Mateo. Annyira röstellem. Hosszú napom volt, és ezek a hívások olyan idegőrlőek tudnak lenni, és…

Leteszem, pedig tudom, hogy udvariatlanság. Tudom. De képtelen vagyok azt hallgatni, hogy valaki arról magyaráz nekem, micsoda idegőrlő napja volt, miközben én a következő órában, sőt, akár a következő tíz percben talán holtan rogyok össze: lehet, hogy megfulladok egy cukorkától; lehet, hogy elmegyek otthonról, hogy kezdjek valamit magammal, aztán leesem a lépcsőn, és kitöröm a nyakamat, még mielőtt egyáltalán kiérnék az utcára; lehet, hogy betör hozzám valaki, és meggyilkol. Az egyetlen dolog, amit teljes biztonsággal ki tudok zárni, hogy idős korom miatt halok majd meg.

Térdre rogyok a padlón. Ma mindennek vége lesz, és a világon semmit nem tehetek ellene. Nem utazhatok át sárkányoktól hemzsegő vidékeken, hogy a halált megállítani képes jogarakat szerezzek vissza. Nem pattanhatok fel egy repülőszőnyegre, hogy találjak egy dzsinnt, aki majd teljesíti az egyszerű, teljes életet kérő kívánságomat. Lehet, hogy találhatnék valami őrült tudóst, aki kriogenikusan lefagyasztana, de valószínűleg meghalnék az egész őrült kísérlet kellős közepén. A halál mindenki számára elkerülhetetlen, számomra pedig ma bizonyossággá vált.

A lista azokról, akik hiányozni fognak nekem – már ha a halottaknak tud hiányozni bárki –, olyan rövid, hogy nem is kéne listának hívnom: rajta van Apu, mert megtett minden tőle telhetőt; a legjobb barátom, Lidia, nemcsak azért, mert nem nézett át rajtam a folyosón, hanem mert konkrétan leült velem szemben ebédnél, a páromnak jelentkezett földtudományon, és arról mesélt, hogy környezetvédő akar lenni, aki majd megmenti a világot, és ezt azzal tudom meghálálni neki, hogy én meg benne élek majd ebben a világban. És ennyi.

És ha valakit érdekelne azoknak a listája, akik nem fognak hiányozni, ilyen lista nincs. Soha, senki nem bántott. És még azt is megértem, hogy néhányan miért nem vették soha a fáradságot, hogy megismerjenek. Most komolyan. Egy paranoid katasztrófa vagyok. Amikor nagy néha elhívtak valami jópofa programra az osztálytársaimmal, például görkorizni a parkba, vagy késő este autózni egyet, én persze kihátráltam, mert mi van, ha ezzel hívjuk ki magunk ellen a sorsot, ki tudja. Azt hiszem, legjobban az fog hiányozni, hogy elvesztegettem egy csomó lehetőséget, amikor élhettem volna az életem, vagy szuper barátokra találhattam volna azok közt, akik mellett az elmúlt négy évben ültem. Hiányozni fog, hogy sose kovácsolódtunk össze ottalvós bulikon – ahol mindenki fennmarad, és egész éjjel Xbox Infinityt meg társasjátékokat játszik –, csak azért, mert túlságosan féltem.

Aki pedig a legeslegjobban fog hiányozni, az a Jövőbeli Mateo, aki talán lelazult, és élte a világát. Nehéz tisztán magam elé idézni őt, de úgy képzelem, a Jövőbeli Mateo kipróbál új dolgokat, például füvet szív a barátaival, jogsit szerez, és felpattan egy Puerto Ricóba tartó gépre, hogy többet tudjon meg a gyökereiről. Lehet, hogy jár valakivel, és tetszik neki a társasága. Valószínűleg zongorázik a barátainak, énekel előttük, és egész biztosan tömeg van a temetésén, ami egy egész hétvégén át tart, miután ő elment – és ahol teli a szoba olyanokkal, akiknek már nem volt lehetőségük utoljára megölelni őt.

A Jövőbeli Mateónak hosszabb listája lenne a barátairól, akik hiányozni fognak neki.

De én már nem érem meg, hogy Jövőbeli Mateo legyen belőlem. Senki sem fog betépni velem, senki nem lesz a közönségem, amikor zongorázom, és senki nem ül majd az anyósülésen apukám kocsijában, miután megszereztem a jogsim. Sose fogok azon veszekedni a barátaimmal, hogy kinek jut a jobb bowlingcipő, vagy ki lehet Rozsomák, amikor videójátékozunk.

Hátrahanyatlok a padlóra, és arra gondolok, ez most egy cselekszem vagy meghalok helyzet. De még csak az sem.

Cselekszem, aztán meghalok.

00:42

Apu mindig beállt a forró zuhany alá lenyugodni, ha kiakadt valamin, vagy csalódott önmagában. Mikor tizenhárom éves lettem, kezdtem utánozni őt, mert zavarba ejtő Mateo Gondolatok bukkantak fel, és rengeteg Mateo Időre volt szükségem, hogy rendbe szedjem őket. Most azért zuhanyzom, mert szégyellem magam, amiért remélem, hogy a világ, vagy legalábbis egy Lidián és Apun kívüli része, sajnálni fogja, hogy elmegyek. Mivel nem voltam hajlandó legyőzhetetlenül élni az összes olyan napon, amikor nem kaptam értesítést, elvesztegettem az összes tegnapom, most pedig totál kifogytam a holnapokból.

Nem mondom el senkinek. Csak Apunak, de ő meg nincs is ébren, szóval az nem is számít igazán. Nem akarom az utolsó napomat töprengéssel tölteni, hogy vajon őszinték-e az emberek, amikor elhalmoznak szomorú szavakkal. Az utolsó óráit senkinek sem szabad kétkedéssel töltenie.

Viszont ki kell lépnem a világba, valahogy el kell hitetnem magammal, hogy ez is csak olyan nap, mint bármelyik. Meg kell látogatnom Aput a kórházban, és kisgyerekkorom óta először, és most… azta, most legutoljára megfogni a kezét.

Mire hozzászokhattam volna a saját halandóságomhoz, már itt se leszek.

És meg kell látogatnom Lidiát is, és az egyéves kislányát, Pennyt. Amikor a baba megszületett, Lidia engem nevezett ki Penny keresztapjának, és tiszta szívás, hogy én vagyok az, akinek gondját kéne viselnie, ha Lidia elhunyna, mert Lidia barátja, Christian, kicsit több mint egy éve meghalt. Persze, hogyan gondoskodhatna egy bevétellel nem rendelkező tizennyolc éves egy kisbabáról? A rövid válasz: sehogy. De úgy volt, hogy idősebb leszek, és egy csomót mesélek Pennynek a világot megmentő anyukájáról meg a laza apukájáról, és szeretettel látom őt az otthonomban, amikor már rendelkezem az ehhez szükséges anyagi biztonsággal és érzelmi felkészültséggel. Most pedig kiszakítanak az életéből, még mielőtt több lehetnék számára, mint valami fickó egy fotóalbumban, akiről Lidia talán mesél ezt-azt, miközben Penny bólogat, esetleg kiröhögi a szemüvegemet, aztán ellapoz valami olyan oldalra, amin azok a családtagjai láthatók, akiket tényleg ismer és szeret. Még csak szellem sem leszek számára. De ez nem ok arra, hogy ne menjek át még egyszer, hogy megcsikizzem, vagy sütőtököt és zöldborsót törölgessek le az arcáról, vagy biztosítsak egy szusszanásnyi időt Lidiának, hogy az érettségire tanuljon, vagy megmossa a fogát, megfésülködjön, esetleg szundítson egyet.

Azután pedig majd valahogy elvonszolom magam a legjobb barátomtól és a lányától, és muszáj lesz nekiindulnom, és élni.

Elzárom a vizet, a zuhany esője eláll; ma nem fér bele, hogy egy óráig zuhanyozzak. Elveszem a szemüvegem a mosdóról, és felteszem. Kilépek a kádból, megcsúszom egy tócsa vízben, és várom, van-e igazság az elméletben, hogy az ember egész élete lepereg a szeme előtt, de ekkor megragadom a törölközőszárítót, és megállok a lábamon. Mélyeket lélegzek, mert így meghalni aztán elképesztően szerencsétlen módja volna a távozásnak; valaki engem is beírna a „Zuhany KO” közvetítésbe a HülyeHalálok blogon, ami egy elég nagy forgalmú oldal, és több szinten is kifordul a gyomrom tőle.

Ki kell mennem, és élni – de ehhez előbb élve ki kell jutnom a lakásból.

00:56

Köszönőleveleket írok a 4F-ben és a 4A-ban lakó szomszédaimnak, és megírom, hogy itt a Végnapom. Mióta Apu kórházban van, Elliot a 4F-ből rám-rám nézett, hozott nekem vacsorát, főleg mióta a múlt héten megpróbáltam megcsinálni Apu empanadáit, és kidöglesztettem vele a tűzhelyünket. Sean a 4A-ból tervezte, hogy vasárnap majd átjön megcsinálni az égőket, de most már minek. Apu meg tudja majd szerelni, és talán szüksége is lesz valamire, ami eltereli a figyelmét arról, hogy már nem vagyok.

Odamegyek a szekrényemhez, és előveszem a kék-szürke flanelinget, amit Lidiától kaptam a tizennyolcadik születésnapomra, és felveszem a fehér pólóm fölé. Még sose volt rajtam házon kívül. Ma az ing segít a közelemben tudni Lidiát.

Az órámra nézek – Apu egy régi órája, akkor adta oda, amikor a rossz szeme miatt vett egy digitálisat, ami világít –, mindjárt hajnali egy óra. Egy normális napon késő éjszakáig videójátékoznék, akkor is, ha emiatt aztán másnap hullafáradtan kéne iskolába mennem. Így legalább könnyebben elaludnék a lukasóráim alatt. Nem kellett volna elpazarolnom azt a sok szabadidőt. Fel kellett volna vennem egy tantárgyat, mondjuk, képzőművészetet, bár akkor se lennék képes normálisan rajzolni, ha az életem múlna rajta. (És most meg már nincs semmi, amin az életem múlna, mert az úgyis odavan, és mondanám, hogy ennek már nincs jelentősége, csak épp van, óriási jelentősége van, hát nem?) Lehet, hogy csatlakoznom kellett volna a zenekarhoz, és zongorázni, egy kicsit ismertebbé válni, mielőtt apránként eljutok a ranglétrán az énekkarig, ott jöhetett volna egy duett valaki menővel, és aztán esetleg megpróbálkozhattam volna egy szólóval is. Bakker, még akár a színjátszás is poén lehetett volna, ha eljátszhattam volna valami olyan szerepet, ami rákényszerít, hogy kitörjek. De nem, én inkább úgy döntöttem, hogy még egypár lukas órát alvással töltök.

00:58 van. 1 órakor ráveszem magam, hogy elhagyjam a lakást. Egyszerre volt a biztos menedékem és a börtönöm, és most az egyszer mélyeket kell lélegeznem a külvilág levegőjéből, ahelyett, hogy csak átszáguldok rajta, hogy eljussak A-ból B-be. Fákat kell számolgatnom, esetleg belemártani a lábam a Hudsonba, miközben az egyik kedvenc számomat éneklem, és megtenni minden tőlem telhetőt, hogy a fiatal férfiként emlékezzenek rám, aki túl korán halt meg.

Hajnali egy óra.

Nem bírom felfogni, hogy soha többet nem jövök vissza a szobámba.

Kinyitom a bejárati ajtót, lenyomom a kilincset, és kitárom az ajtót.

Aztán megrázom a fejem, és egyből be is vágom az ajtót.

Nem lépek ki egy olyan világba, ami idő előtt el fog pusztítani.

RUFUS EMETERIO

1:05

Épp az exbarátnőm új pasiját verem szét, amikor rám csörög a Halál-Hírek. Még mindig a srácon térdelek, így nyomom a vállát a földre, és csak a zsebemből hallatszó csörgés miatt nem kap még egyet a szeme alá. Harsog a Halál-Hírek csengőhangja, amit mindenki jól ismer, vagy saját tapasztalatból, a híradóból, vagy mert minden szaros műsor ezt a hangot használja, ha ta-da-daa-damm hatást akar. A haverjaim, Tagoe és Malcolm, már nem szurkolnak az veréshez. Síri csend van, és azt várom, hogy ennek a korcs Csipinek is csörögjön a telefonja. De nem csörög, csak az enyém. Lehet, hogy a közelgő halálomról szóló hívás neki pont megmentette az életét.

– Muszáj felvenned, Roof – mondja Tagoe. Épp kamerázta a verést, mert imád online bunyókat nézni, de most úgy bámulja a telefonját, mintha attól félne, mindjárt őt is hívni fogják.

– Francokat muszáj – mondom én. Iszonyat gyorsan ver a szívem, gyorsabban, mint amikor sarokba szorítottam Csipit, gyorsabban, mint amikor az elsőt behúztam neki és kifektettem. Csipi bal szeme már be is dagadt, és a jobb szemében nem látszik más, csak tiszta rémület. Ezek a Halál-Hírek-hívások háromig simán jönnek. Nem tudhatja, nem viszem-e magammal.

Még én sem tudom.

A telefonom elhallgat.

– Lehet, hogy téves volt – mondja Malcolm.

A telefonom újra megszólal.

Malcolm befogja.

Én nem reménykedtem. Nem az, hogy ismerem a számokat, vagy bármi, de az, hogy a Halál-Hírek elbasszon egy riasztást, nem igazán jellemző. És ránk, Emeteriókra meg nem igazán jellemző, hogy nagy mázlink lenne az életben maradással. De ha bőven idő előtt kell átadni a lelkünket a teremtőnknek? Na, mi erre születtünk.

Remegek, és valami zúgó pánik önti el az agyamat, mintha valaki nonstop öklözne, mert fogalmam sincs, hogyan lesz végem, csak azt tudom, hogy végem lesz. És amúgy az életem sem pereg le úgy igazán előttem, mondjuk, nem mintha azt várnám, hogy majd le fog, amikor tényleg a halál szélén állok majd.

Csipi kezd kitekeregni alólam, úgyhogy felemelem az öklöm, hogy nyugodjon le a francba.

– Lehet, fegyver van nála – mondja Malcolm. Ő az óriás a csapatban, az a fajta srác, aki jó lett volna, ha ott van, amikor a nővérem nem tudta kikapcsolni a biztonsági övét, amikor az autónk a Hudson folyóba fordult.

A hívás előtt még bármibe lefogadtam volna, hogy Csipinél nincs semmiféle fegyver, mivel mi támadtunk őrá, amikor jött ki a munkahelyéről. De így nem teszem rá a nyakam, így már nem. Eldobom a telefonom. Végigtapogatom, aztán megfordítom, az övét is megnézem, nincs-e benne zsebkés. Felállok, ő pedig a földön marad.

Malcolm kirángatja Csipi hátizsákját a kék autó alól, ahová Tagoe behajította. Kicipzározza a hátizsákot, és fejjel lefelé fordítja, néhány Black Panther meg Hawkeye képregény hullik a földre.

– Semmi.

Tagoe felé ront, és meg mernék esküdni, hogy mindjárt olyat rúg belé, mintha a feje focilabda volna, de felkapja a földről a telefonomat, és felveszi.

– Kit keres? – A nyaka rángása nem lep meg senkit. –Várjon, várjon. Az nem én vagyok. Várjon. Egy másodperc. – Felém nyújtja a telefont. – Mit akarsz, Roof, lerakjam?

Nem tudom. Még mindig itt állok, a vérző és összevert Csipi fölött, egy általános iskola parkolójában, és hát ahhoz se nagyon kell felvennem, hogy tudjam, a Halál-Hírek nem azért hív, mert nyertem a lottón. Dühösen és összezavarodva kapom ki a telefont Tagoe kezéből, még az is lehet, hogy idehányok, de a szüleim meg a nővérem se hánytak, szóval talán én sem fogok.

– Figyeljétek! – mondom Tagoe-nak és Malcolmnak. Bólintanak. Nem tudom, hogy lettem én az alfa. Évekkel utánuk kerültem csak a nevelőszülőkhöz.

Kicsit arrébb megyek, mintha számítana, hogy egymagam legyek, és vigyázok, hogy jó messze álljak a kijáratjel fényétől. Nem azon vagyok, hogy elkapjanak az éjszaka közepén, véres ököllel.

– Igen?

– Üdvözlöm. Victor vagyok a Halál-Hírektől, és Rufus Emmy-teriót keresem.

Tök rosszul ejti ki a vezetéknevem, de semmi értelme kijavítani. Nem maradt már senki, hogy továbbvigye az Emeterio nevet.

– Igen, én vagyok az.

– Rufus, sajnálattal jelzem, hogy az elkövetkező huszonnégy óra során…

– Huszonhárom – vágok a szavába, miközben fel-alá járkálok egy autó mellett. – Hajnali egy óra után hív. – Ezt a szart. A többi Kilépő egy órája megkapta a figyelmeztetést. Ha egy órája felhívott volna a Halál-Hírek, talán nem várakoztam volna az étterem előtt, ahol a fősuli első évfolyamáról kibukott Csipi dolgozik, hogy aztán bekergethessem őt ebbe a parkolóba.

– Igen, igaza van. Elnézést.

Próbálom befogni, mert nem akarom a saját nyomorom leverni valami fickón, aki csak a munkáját végzi, még akkor sem, ha ötletem sincs, eleve mi a francért jelentkezik bárki egy ilyen állásra. Tegyünk úgy egy másodpercre, csak a kedvemért, mintha még lenne jövőm – nincs az az univerzum, amiben felkelek reggel, és azt mondom: „Asszem, én az éjféltől háromig tartó műszakot választom, ahol mást se csinálok majd, csak közlöm az emberekkel, hogy vége az életüknek”. De Victor és sokan mások is így tettek. Hagyjanak békén azzal is, hogy nem a hírnök tehet a rossz hírről, főleg, ha az a bizonyos hírnök azért hív, hogy elmondja, nap végére simán kinyiffanok.

– Rufus, sajnálattal jelzem, hogy az elkövetkező huszonhárom óra során az élete korai véget ér. Ezt megakadályozni ugyan egyáltalában nem áll módunkban, viszont hívásommal tájékoztatnám a ma rendelkezésére álló lehetőségekről. Először is: hogy van? Sokára vette fel. Minden rendben?

Szeretné tudni, hogy vagyok, na persze. Már abból is hallom, amilyen bénán a kérdést feltette, hogy igazából semmivel sem érdeklem jobban, mint a többi Kilépő, akiket még ma fel kell hívnia. Valószínűleg figyelik ezeket a hívásokat, ő pedig nem akarja elveszíteni a munkáját azért, mert túl gyorsan lezavarta ezt a beszélgetést.

– Nem tudom, hogy vagyok. – Megszorítom a telefonom, hogy ne vágjam a falhoz, amire fehér és barna bőrű gyerekeket festettek, akik kézen fogva állnak egy szivárvány alatt. Hátranézek, és Csipi még mindig arccal a földön fekszik, miközben Malcolm és Tagoe engem bámulnak; hát csak ne is hagyják meglépni, mielőtt kitaláltuk, mit csinálunk vele. – Akkor mondja a lehetőségeimet. – Ez nyilván pazar lesz.

Victor elmondja, milyen lesz az idő (eső várható még dél előtt, és később is, ha még megérem), különleges fesztiválokat említ, amikhez nulla kedvem van (főleg nem egy jógaórához a High Line parkban, tök mindegy, esik-e), hivatalos temetési lehetőségeket, meg azokat az éttermeket, ahol a legtöbb kedvezmény jár a Kilépőknek, ha a mai kódot használom. A többit már nem is hallom, mert aggódom, hogy alakul a Végnapom további része.

– Maguk honnan tudják? – vágok a szavába. Lehet, ez a fickó megkönyörül rajtam, és akkor én meg beavathatom Tagoe-t meg Malcolmot ebbe a hatalmas rejtélybe. – A Végnapokat. Honnan tudják? Valami listáról? Kristálygömbből? Van egy naptáruk a jövőből?

Mindenki folyton azon kattog, honnan szedi a Halál-Hírek ezt a sorsfordító információt. Tagoe egy csomó ilyen bolond elméletről mesélt, amiket a neten olvasott, hogy például a Halál-Hírek egy csapat rendes látótól kap szakvéleményt, meg volt egy tényleg nevetséges, hogy egy ufót a fürdőkádhoz bilincseltek, és a kormány arra kényszeríti, hogy jelentse a Végnapokat. Iszonyat sok gond van ezzel az elmélettel, de most nincs időm rá, hogy kifejtsem.

– Sajnos ez az információ a hírnökök számára sem elérhető – állítja Victor. – Mi is épp olyan kíváncsiak vagyunk, de ez nem olyasfajta tudás, amire szükségünk van a feladatunk teljesítéséhez. – Még egy semmilyen válasz. Bármibe lefogadom, hogy tudja, de nem mondhat semmit, ha nem akarja elveszíteni az állását.

Csessze meg a csávó.

– Hallja, Victor, legyen már ember egy pillanatra. Nem tudom, tudja-e, de tizenhét éves vagyok. Három hét múlva lenne a tizennyolcadik születésnapom. Nem is zavarja, hogy sose mehetek főiskolára? Hogy nem házasodom meg? Hogy nem lesznek gyerekeim? Hogy nem utazhatok? Kétlem. Csak elvan a kis trónján a kis irodájában, mert tudja, hogy még jó pár évtized hátravan magának, mi?

Victor megköszörüli a torkát.

– Azt akarod, hogy ember legyek, Rufus? Azt akarod, hogy leszálljak a trónomról, és őszinte legyek veled? Rendben. Egy órája köszöntem el egy nőtől, aki azon zokogott, hogy többé nem lesz anya, ha ma meghal a négyéves lánya. Könyörgött, hogy mondjam el, miként tudná megmenteni a lánya életét, de erre senkinek nincs hatalma. Aztán pedig le kellett adjak egy kérvényt az Ifjúsági Részlegnek, hogy küldjenek ki egy rendőrt, ha esetleg az anya lenne a felelős; és ez, ha hiszed, ha nem, még nem is a legundorítóbb dolog, amit ez a meló megkövetel. Rufus, együttérzek, komolyan. De nem az én hibám, hogy meghalsz, és sajnos még nagyon sok ilyen hívásom hátravan ma éjjel. Legyél már olyan jó, és működj együtt, oké?

Basszus.

A hívás további részében együtt is működöm, még ha a fickónak semmi joga nem volt más dolgairól beszélni nekem, de másra sem tudok gondolni, csak az anyára, akinek a lánya sose fog a mögöttem levő suliba járni. A hívás végén Victor bemondja a céges dumát, amit már úgy megszoktam az újabb tévéműsorokból meg filmekből, amik beépítik a Halál-Híreket a szereplőik mindennapjaiba:

– A Halál-Hírek csapata nevében, nagyon sajnálom. Használd ki a mai napot!

Nem tudnám megmondani, ki teszi le előbb, de nem is számít. Itt már kész a baj – vagyis még ma kész lesz. Ma van a Végnapom, egy igazi Rufus Armageddon. Nem tudom, hogyan történik majd a dolog. Azon imádkozom, hogy én ne fulladjak meg, mint a szüleim meg a tesóm. Az egyetlen, akivel valaha kiszúrtam, az Csipi, de komolyan, szóval számítok rá, hogy le nem lőnek, de ki tudja, léteznek eltévedt golyók is. A „hogyan” nem is annyira számít, mint az, hogy mit teszek, mielőtt megtörténik; de az, hogy nem tudom, még mindig rohadtul kikészít; végül is csak egyszer hal meg az ember.

Lehet, hogy mégis Csipi lesz felelős a dologért.

Gyorsan visszamegyek hármójukhoz. A tarkójánál galléron ragadom Csipit, és a téglafalhoz vágom. Vér csordul ki a homlokán lévő nyílt sebből, és nem akarom elhinni, hogy ez a gyerek így kihozta belőlem az állatot. Nem lett volna szabad arról pofáznia, mennyi oka van, hogy már nem kellek Aimeenek. Ha ez nem jut vissza hozzám, akkor most nem szorongatnám a torkát, ő meg nem lenne még nálam is jobban megrémülve.

– Nem „előztél meg”, okés? Aimee nem miattad szakított velem, úgyhogy ezt most rögtön verd ki a fejedből. Szeretett engem, és bonyolult lett köztünk a dolog, de idővel visszafogadott volna. – Ez amúgy komolyan így is van, Malcolm és Tagoe is így gondolják. Ránehezedek Csipire, és egyenesen a sértetlen szemébe bámulok: – Életemben többet nem akarlak látni! – Ja, ja. Abból már nincs sok hátra. De ez a gyerek egy kibaszott bohóc, aztán még eszébe jut itt vicceskedni. – Vágod?

Csipi bólint.

Elengedem a torkát, és kirántom a telefonját a zsebéből. Erőből a falhoz vágom, a képernyő rögtön totálkáros lesz. Malcolm meg még jól meg is tiporja.

– Na, takarodjál innen!

Malcolm megragadja a vállam.

– Nehogy elengedd! Tudod, milyen kapcsolatai vannak.

Csipi idegesen hernyózik a fal mellett, mintha belvárosi ablakpárkányokon egyensúlyozna, több emelet magasban.

Lerázom Malcolm kezét a vállamról.

– Azt mondtam, takarodjál innen!

Csipi nekilódul, szédítő cikcakkban menekül. Egyszer se néz vissza, hogy utána eredtünk-e, és nem áll meg a táskájáért meg a képregényeiért sem.

– Azt hittem, azt mondtad, hogy haverjai vannak valami bandában – mondja Malcolm. – Mi van, ha rád szállnak?

– Egyrészt az nem egy igazi banda, másrészt meg, őt kirúgták. Semmi okom félni egy olyan bandától, ami bevette Csipit. Még Aimeet se tudja felhívni, arról gondoskodtunk. – Nem akarnám, hogy előbb tudjon beszélni Aimeevel, mint én. Magyarázatot kell adnom és, mittomén, lehet, nem is akar majd látni, ha megtudja, mit tettem, Végnap ide vagy oda.

– A Halál-Hírek se hívhatja Csipit – mondja Tagoe, és a nyaka kétszer megrándul.

– Nem öltem volna meg.

Malcolm és Tagoe hallgatnak. Látták, hogy nekirontottam a srácnak, mintha nem lett volna rajtam off gomb.

Nem bírom abbahagyni a remegést.

Meg is ölhettem volna, hiába nem ez volt a célom. Nem tudom, együtt tudtam volna-e élni önmagammal, ha végül tényleg kinyírom. Áh, ez hazugság, tudom jól, csak próbálok itt keménykedni. De én nem vagyok kemény. Már azért is alig bírtam magammal együtt élni, mert túléltem valamit, amit a családom nem – pedig az még csak nem is az én hibám volt. Olyan nincs, hogy okés lettem volna azzal, ha halálra verek valakit.

A bringáink felé száguldok. A kormányom beakadt Tagoe kerekébe, amikor idekergettük Csipit, és leugrottunk a bringáról, hogy leteperjük.

– Srácok, ti nem jöhettek velem – mondom, ahogy felállítom a biciklim. – Felfogtátok, ugye?

– Áh, veled vagyunk, csak…

– Biztos, hogy nem – szakítom félbe. – Időzített bomba vagyok, és még ha nem is robbantok fel velem együtt, azért megégethetitek magatokat – még szó szerint is.

– Nem fogsz lerázni minket – mondja Malcolm. – Ahová te mész, oda megyünk mi is.

Tagoe bólint, és a feje rándul egyet jobbra, mintha a teste önkéntelenül elárulná, hogy követni akar. Újra bólint, ezúttal rángás nélkül.

– Ti ketten aztán tényleg árnyékok vagytok – mondom.

– Azért, mert feketék vagyunk? – kérdezi Malcolm.

– Azért, mert mindig követtek – mondom. – Hűségesek vagytok a végsőkig.

A végsőkig.

Ettől elkussolunk. Biciklire szállunk, és lemegyünk a járdáról, a kerekek nagyokat huppannak. Rossz ötlet volt ma otthon hagyni a bukómat.

Tagoe és Malcolm nem maradhatnak velem egész nap, ezt tudom jól. De Plútók vagyunk, tesók ugyanabból a lakásotthonból, és nem hagyjuk cserben egymást.

– Irány haza – mondom.

És elhúzunk.

MATEO

1:06

Újra a szobámban vagyok – ennyit arról, hogy soha többet nem térek ide vissza –, és máris jobban érzem magam, mintha most nyertem volna egy plusz életet egy videójátékban, ahol a főgonosz épp feltörölte velem a padlót. Nem vagyok naiv a halállal kapcsolatban. Tudom, hogy be fog következni. De elébe rohanni azért nem kell. Nyerek magamnak egy kis időt. Mindig is hosszabb életre vágytam, most pedig megtehetem, hogy nem lövöm lábon ezt az álmomat azzal, hogy kilépek a bejárati ajtón, főleg nem ilyen késő éjjel.

Valami olyan megkönnyebbüléssel ugrok ágyba, amit akkor érez az ember, ha időben felkel, hogy suliba induljon, aztán rádöbben, hogy szombat van. A vállamra terítem a takaróm, újra felkapom a laptopom, és – ügyet sem vetve a Halál-Hírek e-mailjére, benne az Andreával folytatott beszélgetés időbélyegzős igazolására – tovább olvasom a tegnapi VisszaSzámlálók-posztot, amibe a hívás előtt kezdtem. A Kilépő egy huszonkét éves, Keith nevű fickó volt. Az állapotjelentései nem árulnak el valami sokat az életéről, csak azt, hogy magányos farkas volt, aki jobban szeretett futni menni Turbo nevű golden retrieverével, mint az osztálytársaival szórakozni járni. Turbónak próbált új otthont találni, mert elég biztos volt benne, hogy az apja az első jelentkezőre rábízza majd, aki bárki lehet, mert Turbo annyira gyönyörű. Bakker, még én is befogadtam volna, pedig elég durván allergiás vagyok a kutyaszőrre. De még mielőtt Keith elajándékozta volna a kutyáját, ő és Turbo még utoljára sorra végigfutottak a kedvenc helyeiken, aztán valahol a Central Parkban megszakadt a feed.

Nem tudom, hogy halt meg Keith. Nem tudom, Turbo megmenekült-e, vagy ő is meghalt Keithszel együtt. Nem tudom, Keith vagy Turbo melyiknek örült volna jobban. Nem tudom. Megnézhetném a Central Parkban tegnap 17:40 körül elkövetett rablásokat meg gyilkosságokat, mert ekkor állt le a feed, de az ép elmém érdekében ez inkább maradjon rejtély. Helyette megnyitom a zenés mappám, és ŰrHangokat hallgatok.

Pár éve egy NASA-s csapat létrehozott egy különleges műszert, hogy felvegyék a különböző bolygók hangját. Igen, elsőre nekem is fura volt, főleg mivel minden filmben, amit láttam, azt mondták, hogy az űrben nem létezik hang. De létezik, csak éppen mágneses rezgések formájában. A NASA átalakította a hangokat, hogy az emberi fül számára is hallhatóak legyenek, és bár a szobámban bujkáltam, mégis rábukkantam valami varázslatosra a világűrből – valami olyasmire, amiről azok, akik nem követik, hogy épp mi a menő online, lemaradnak. Néhány bolygó hangja baljós, mintha egy földönkívüli világban játszódó sci-fi zenéje volna – és a földönkívülit úgy értem, hogy a földönkívüliek világában, nem úgy, hogy nem a Földön. A Neptun olyan, mint egy gyors áramlat, a Szaturnuszéban valami olyan rémisztő üvöltés hallatszik, hogy azt már sose hallgatom, és ugyanez vonatkozik az Uránuszra is, csak ott kegyetlen szelek fújnak, és olyan a hangjuk, mintha űrhajók lézerrel lőnének egymásra. A bolygók hangja remek kis beszélgetésindító, már ha van kihez beszélni, ha viszont nincsen, akkor meg kiváló fehér zaj elalváshoz.

Úgy terelem el a gondolataimat a saját Végnapomról, hogy újabb feedeket olvasok a VisszaSzámlálókon, és a Föld hangját hallgatom, ami valahogy mindig megnyugtató madárdalra emlékeztet, meg arra a mély hangra, amit a bálnák adnak ki, de közben valami fura is van benne, valami gyanús, amit nem tudok megfogalmazni, nagyon hasonlít a Plútóra, ami egyszerre kagyló és kígyósziszegés.

Átváltok a Neptun hangjára.