Peter James

HALÁL ELSŐ LÁTÁSRA

Peter James

HALÁL ELSŐ
LÁTÁSRA

A mű eredeti címe

Dead at First Sight

Copyright © Really Scary Books / Peter James 2019

Hungarian translation © Kiss Ádám

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

KISS ÁDÁM

A borítót

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

A borító Egor Vikhrev fotójának

felhasználásával készült.

ISSN 1416-7026

ISBN 978 963 452 520 2

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS BÉLA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Rob Kempsonnak,

sípartneremnek és remek barátomnak

1. FEJEZET

Szeptember 24., hétfő

Az élet talán nem olyan buli, amilyenben reménykedtünk, de ha már itt vagyunk, akár táncolhatunk is, mondogatta Gerald Ronson régen. Gerrynek köszönheti, hogy most belevágott ebbe, miatta állt a londoni Gatwick repülőtér érkezési várótermében. Most épp kissé nehezére esett volna táncolni, de belül, te jó ég, a szíve majd kiugrott a helyéről.

A nő bármelyik pillanatban felbukkanhat.

A szigorú, katonai neveltetése, a konzervatív tweedöltönye, a velúrcipője és az aznap valamivel korábban gondosan lenyírt, őszülő haja a legkevésbé sem illett az arcán szétterülő, gyermeteg, féktelen, örömteli arckifejezéshez. Az egész teste remegett az izgalomtól. A várakozástól. A gyomra teljesen összeszűkült. Úgy érezte magát, akár egy kamasz az első randiján, pedig már lassan hatvanéves volt, és tudta, hogy mennyire nevetséges ez a hevület, de nem tehetett ellene semmit. És különben is, olyan régóta várt erre a napra – majdnem egy éve –, így most alig tudta elhinni, hogy végre eljött, hogy a nő végre eljött!

A körülötte szorongók nagy része sofőr volt, akik táblákat tartottak, rajtuk az utasuk nevével, és reménykedve pillantgattak a tolóajtókon kiáramló tömeg felé. Ám Johnny Fordwater ehelyett egy hatalmas, rózsaszín rózsákból álló csokrot szorongatott, amely akkora volt, hogy csak két kézzel tudta rendesen megfogni. Normál esetben, egykori katona lévén, kínosan érezte volna magát a virágok miatt, hiszen nem vett gyakran virágot, de a mai nap más volt. Ma rá se hederített arra, hogy mit gondolnak mások. A fellegekben járt. És csak egyvalakire tudott gondolni.

Ingridre. A nő bármelyik pillanatban felbukkanhat az érkezési oldalon. Élete szerelme. Aki elkotyogta, hogy imádja a rózsaszín rózsákat. És a rozépezsgőt, amelyből be is hűtött egy kiváló üveggel, hogy a hove-i otthonában várja őket. Laurent-Perrier, különleges nedű. Igazán elegáns.

Egy nagyon elegáns hölgynek.

A várakozás őrjítő volt. A gyomra egészen összezsugorodott. Azóta nem érezte így magát, hogy először randevúzott Elaine-nel negyven évvel ezelőtt, amikor kamasz diákként kiszállt a rozsdás, öreg Minijéből, és a kerti ösvényen odasétált a lány szüleinek a házához a brightoni tengerparton.

Egy csomó ember bukkant fel az ajtóban. Egy idős házaspár egy kis elektromos autón ült, mögöttük a csomagjuk utazott. Egy közel-keleti nagycsaládot egy hordár kísért egy telepakolt húzós kocsival. Egy anya egy bőröndöt húzott maga után, mögötte egy kisfiú lépkedett a saját, tigriscsíkos, kis bőröndjével. Egy csapat komolykodó öltönyös pasas. Két apáca. Egy rövidnadrágos, hawaii mintás inget és strandpapucsot viselő férfi, a fején hatalmas, mexikói kalapot egyensúlyozó barátnőjével, akik mindketten tarkabarka gurulós bőröndöket toltak maguk előtt.

Gyerünk, Ingrid! Drágám, szerelmem! Mein Liebling, mein Schatz!{1}

Az órájára pillantott: este hét óra múlt nyolc perccel. A müncheni járat ötven perce landolt. Az érkező gépeket felsoroló kijelzőre pillantott, majd előhúzta a telefonját, és immár ötödik vagy hatodik alkalommal ellenőrizte a légtérfigyelő alkalmazást, hogy biztosan nem téved-e. Nem tévedett. Most már ötvenkét perc telt el. Valószínűleg elkeveredett az egyik poggyász, az ilyesmi itt gyakran előfordult. Amint a most felbukkanó utasok elsétáltak mellette a kordonnál, rápillantott a poggyászukon lógó címkékre. Kereste az easyJet ismerős címkéit, amelyek jeleznék, hogy a müncheni járatról szálltak le a szerelme társaságában.

Ingrid Ostermann.

Mindent imádott a nőben, a nevét is beleértve. Volt benne valami rejtélyes, valami egzotikus. Egy nagyvilági nő!

Ekkor egy harmincas évei végén járó, szőke, menő, sötét napszemüveget, rövid bőrkabátot és bokacsizmát viselő nő bukkant fel, és határozott léptekkel húzta maga után a drágának tűnő bőröndjét.

Ingrid!

A szíve kihagyott egy ütemet! Aztán még egyet!

Ám az izgatottsága alábbhagyott, ahogy a nő közelebb ért, és Johnny rájött, hogy nem őt várja. Ugye?

Az utas egyenesen elsétált mellette. Fordwater épp meg akarta nézni a fotóját a telefonján, amikor a nő odaintett valakinek. Látta, ahogy gyorsít a léptein, és beleveti magát egy lófarkas férfi karjába.

Legalább most már a müncheni járatról szálltak le az emberek, gondolta. Remélte. Várakozott. Újabb tizenöt perc telt el. Húsz. Egyre több easyjetes címke. De Ingrid nem került elő. A telefonjára pillantott. A nő megígérte, hogy azonnal ír neki, ha leszállt, de talán a német készülékkel nem tudott csatlakozni a helyi hálózatra. Írt neki egy üzenetet.

Itt várlak, mein Liebling! Csók!

A kijelzőt szuggerálta, és várta a választ. Talán a nő elfelejtette újra bekapcsolni a telefonját?

Aztán egy férfi hangját hallotta meg, amint a nevén szólítja:

– Mr. Fordwater?

Megfordult, és egy kopasz, tömzsi, ötvenes férfival találta szemközt magát, aki öltönyt és nyakkendőt viselt, és egy húszas évei végén járó, stílusos frizurájú, szőke hajú, sötét nadrágkosztümös nő kísérte.

– Igen? – kérdezte Johnny, aki alaposan megijedt a váratlanul feltűnő idegenektől. Talán történt valami?

– John Charles Fordwater?

– Igen, én vagyok.

A férfi felmutatta a rendőrigazolványát.

– Potting nyomozó őrmester és Wilde nyomozó a Surrey és Sussex megyei Kiemelt Bűnügyek Csoportjától, uram. Kaptunk egy hívást a testvérétől, Angelától. Amióta egy kollégám pár hónappal ezelőtt beszélt önnel, aggódik magáért. Ő mondta, hogy itt találjuk, és azt is említette, kivel van találkozója. Válthatnánk pár szót, uram?

Johnny egy pillanatra teljesen összezavarodott. Aztán, ahogy felötlött benne a szörnyű gondolat, úgy érezte, mintha hirtelen egy mázsás súly rántaná lefelé.

– Ó, istenem! Kérem, ne mondják, hogy Ingrid balesetet szenvedett! Csak ezt ne!

– Velünk jönne a repülőtéri rendőrőrsre, Mr. Fordwater? – kérte Potting nyomozó őrmester. – Öt perc autóval.

– Kérem... Kérem, mondják, hogy jól van! Nem volt balesete, ugye?

– Nem történt baleset, uram, nem – mondta Wilde nyomozó, miközben elindultak, és elérték a kint parkoló rendőrautót.

– Hála az égnek! Hála istennek! – mondta Johnny, akiben a zavarodottság most már megkönnyebbüléssel keveredett. – Tudják, nagyon aggódom. Itt várakoztam, hogy találkozzam vele, ha leszáll a gépe. – Kissé megilletődötten pillantott le a virágcsokorra a kezében.

– Attól tartok, hogy Ingrid Ostermann nem volt rajta a gépen, uram – mondta a nő.

Johnny odafordult hozzá, és újra megérezte a mázsás súly erejét.

– Miért... mi történt?

Rövid szünet következett, ahogy a két rendőr zavartan egymásra nézett, majd Wilde nyomozó mély együttérzéssel újra megszólalt.

– Nem is tudom, hogy mondjam pontosan, uram – kezdte. – Sajnálattal kell ezt közölnöm, uram, mert biztosan meg fogja döbbenteni. Az információink szerint a hölgy, akire vár, Ingrid Ostermann valójában nem létezik.

2. FEJEZET

Szeptember 24., hétfő

SMS-e érkezett.

Vedd le a ruhádat, meine liebe Lena, látni akarom a gyönyörű testedet!

A hatodik emeleti lakásában a müncheni Müllerstraßén Lena Welch olyan erotikus izgatottságot és vágyat érzett, amelyet már jó ideje nem tapasztalt. A három pohár habzóbornak köszönhetően a szokásos gátlásait is egytől egyig levetkőzte. A negyvenhét éves, elvált nő számára igazán hízelgő volt a jóképű férfi érdeklődése, aki válaszolt a hirdetésére egy online társkeresőn, és az elmúlt három hónapban több üzenetet is váltott vele, de még nem találkoztak személyesen.

Szerette volna azt gondolni, hogy még mindig vonzó, és mivel szigorú rend szerint járt az edzőterembe és hetente háromszor futni, tudta, hogy a teste még mindig jó formában van, különösen ahhoz képest, hogy három gyermeknek adott életet, akik már mind egyetemre jártak. De még öt év elteltével is sajgott a húsz év után felbomló házassága okozta seb, amelyet az örök gyerek férje ejtett rajta, aki inkább fiatalabb nők társaságát kereste, ahelyett hogy vele vagy a gyereknevelés kötelezettségeivel foglalkozzon.

A régi magabiztossága lassan kezdett visszatérni, és végre megfogadta a testvére tanácsát, aki a megözvegyülése után regisztrált egy online társkeresőre, és folyton azzal rágta a fülét, hogy ő is tegyen így. És a testvérének igaza is lett, az elmúlt pár hónap, amelynek során különböző férfiakkal flörtölt, csodát tett az önbecsülésével. De miután évekig tűrte Jörg viselkedését, az egykori PR-vezetőnek még időbe telt, hogy újra meg tudjon bízni egy férfiban. És épp most jó oka akadt arra, hogy ebben a konkrét érdeklődőben is kételkedjen. Bár igazság szerint Dieter Haas volt az egyetlen olyan udvarlója mostanában, akit igazán szimpatikusnak talált.

Egészen addig, míg ki nem derült, hogy nem létezik.

Az asztalán ott sorakozott előtte néhány kép egy szőke hajú, szívdöglesztő pasiról. Az egyiken egy Prada öltönyben feszített a kifutón. A másikon dagadó izmokkal a világ legkisebb fürdőnadrágjába préselte bele magát egy mediterrán kikötő rakpartján néhány jacht előtt. Egy harmadikon egy menő, fekete kabátot és napszemüveget viselt, egy bárpultra támaszkodott, és egy gyönyörű nő csodálta.

A negyediken pedig egy pornófelvételen pózolt anyaszült meztelenül.

E képek egyike sem passzolt igazán a német ZweitesMal.de társkeresőn feladott hirdetéséhez.

Harmincöt éves, elvált légiforgalom-irányító megismerkedne egy belevaló, szőke hölggyel szórakozás, huncutkodás és ki tudja, még mi céljából.

A nő kortyolt még egyet a habzóborból, hogy összeszedje a bátorságát, és válaszolt az üzenetre.

Gyere ide, ha szeretnéd megtudni, mi van rajtam ;-)

Pár pillanattal később meg is érkezett a válasz:

Meine liebe Lena, alig várom!

A nő még egyszer végignézett Mr. Túl Szép Hogy Igaz Legyen fotóin. Arra gondolt, hogy mennyire élvezte a levelezésüket, de közben egyre jobban aggódott amiatt, hogy a férfi néhány állítása és az, ahogyan kibújt a találkozók alól, egyszerűen nem akart összeállni. Aztán jött a hidegzuhany, amikor huszonötezer eurós kölcsönt kért tőle a beteg édesanyja kórházi kezelésére.

Ez már elegendő gyanakvásra adott okot, hogy komolyabban elkezdjen vizsgálódni az interneten. Informatikai ismereteinek és egy korábbi, hekkernek is beillő munkahelyi kollégájának a segítségével mostanra jó eséllyel sikerült kiderítenie a férfi valódi személyazonosságát.

A testvérének még nem szólt arról, hogy mit tudott meg ma, és mielőtt megkereshetné a rendőrséget, bizonyítékra volt szüksége. Ezért is hívta oda a férfit aznap estére azzal az ürüggyel, hogy átadja neki a kért pénzt. A lakásban elrejtett egy kamerát és egy hangrögzítőt.

Vajon bekapja a csalit?

3. FEJEZET

Szeptember 24., hétfő

Egyelőre nem bukkant fel.

A fenébe is, pocsék fülest kapott. És pocsékul is érezte magát, már megint. Beleszédült a tünetekbe, amelyek a legváratlanabb és többnyire a legalkalmatlanabb pillanatokban törtek rá újra és újra. Andreas Vogel a szürke Passat sötétített üvege mögött ülve tovább figyelte a müncheni Müllerstraßét, miközben egy langyos kólát kortyolgatott, és egymás után gyújtotta meg az újabb és újabb cigarettákat, amelyektől csak egyre rosszabbul érezte magát. Az eső folyamatosan szitált, elhomályosította a szélvédőt, ettől ő még láthatatlanabbá vált, de nem látott rá igazán a parkoló autótól nem messze, az utca túloldalán álló, kis társasház bejáratára. Tipikus bajor épületről volt szó, amelyet sárgára festettek, a tetejét piros cserepekből rakták, és takaros erkélyek díszítették.

Lena Welch, a nő, akit meg kellett figyelnie, több mint négy órája ért haza. Egyértelműen ő volt az. A negyvenes éveiben járt, szőke haja volt, elegáns esőkabátot és magas szárú csizmát viselt. A férfi telefonján tárolt fotók alapján nem lehetett eltéveszteni. Kinyitotta a kis kaput a csúcsos tetejű kerítésen, bement a főbejáraton, és azóta nem bukkant fel. Ebben biztos volt. A hátsó kijárat mindössze egy vészkijárat volt, ahol azonnal beindult volna a riasztó. Talán Vogel nem érezte magát teljesen késznek a feladatra, de ahhoz elég profi volt, hogy ne hagyja észrevétlenül kisurranni a nőt. Látta, hogy az egyik hatodik emeleti lakásban ég a villany, amely a megkapott tervrajzok alapján szinte biztosan a nő otthona volt.

Hirtelen mozdulatlanná dermedt. Fényszórók villantak a visszapillantójában. Egy autó gördült végig az utcán, mintha csak egy házat keresne. Egy sötét színű szedán. Egy Audi. Elgurult mellette, és az utcai lámpák halvány fényében két férfi sziluettjét tudta kivenni a járműben. Afrikaiaknak tűntek.

Ők lennének azok?

Egy másodperccel később egy hatalmas lakóautó ért oda mellé, és eltakarta előle a kilátást.

– Tűnjön az utamból!

A lakókocsi anyósülés melletti ajtaja kinyílt, és egy zömök nő szállt ki, majd megállt az út közepén, és hangosan beszélgetni kezdett a sofőrrel. Egy újabb autó ért oda mögéjük, és pár pillanattal később rájuk dudált.

A nő tovább beszélgetett németül a sofőrrel.

– Tűnjenek az utamból! – ismételte meg Vogel dühösen.

A mögöttük lévő autó újra dudált.

4. FEJEZET

Szeptember 24., hétfő

Johnny Fordwater csendben ült az autó hátsó ülésén, miközben áthajtottak a gatwicki északi terminálról a repülőtéri rendőrségre, és közben egyre dühösebb lett. A telefonját bámulta, és próbálta szuggerálni, hogy dobjon fel egy Ingridtől érkező üzenetet. A rendőrségnek fogalma sincs az egészről. Persze hogy létezik. Ingriddel őrülten szerelmesek egymásba. Épp új életet akartak kezdeni együtt. A nő mindenét eladta Németországban, és felkészült arra, hogy Angliába költözzön, hozzá. Fordwater felújította a lakását, néhány szobában lecserélte a szőnyegeket, és mindent megtett, hogy otthonosabbá tegye a helyet.

Ahogy elérték a sorompót, a férfi rendőrtiszt leengedte az ablakát, és odatette a kártyáját a leolvasóhoz. A sorompó felemelkedett, és behajtottak a szögesdróttal körbevett létesítmény területére, ahol több rendőrautó is parkolt. Lehúzódtak egy helyre, a rendőrnő pedig kinyitotta az ajtót, hogy kiszállhasson.

Elindultak a meleg, szeptemberi időben, a férfi rendőr menet közben gyorsan elszívott egy elektromos cigarettát, majd beléptek egy jellegtelen, kétszintes épületbe, amely régi linóleum bűzét árasztotta. Felmentek egy lépcsőn, végighaladtak egy szürkésbarna folyosón egy sor, falra kitűzött tájékoztató előtt, majd beléptek egy kis méretű, spártai berendezésű, ablaktalan szobába, ahol egy fémasztal két oldalán két-két szék állt. A falra szerelve egy kamera figyelte őket.

– Kér valamit inni, Mr. Fordwater? – kérdezte Velvet Wilde. – Teát vagy kávét?

Johnnynak hányingere volt az aggodalomtól. Semmit sem érzett. Nem tudta, mit akar.

– Csak egy kis vizet, köszönöm.

Miközben a két rendőr távozott a szobából, megint ellenőrizte a telefonját. Aztán megint. Itt egyértelműen valami szörnyű hiba történt. Talán Ingrid lekéste a gépet? Nagyon sok oka lehetett a helyzetnek. Valószínűleg egy baleset miatt lezárták a repülőtérre vezető utat, vagy valami hasonló. Megint írt neki. Talán a rendőrség tévedett, és a nő még a poggyászára vár a kiadónál? Esetleg leadja a panaszát, mert elkeverték a csomagját?

Nem kapott választ.

Tárcsázta a nő számát.

Egy német üzenet fogadta, amelyet nem értett. De úgy hangzott, mintha valami probléma lenne a számmal.

Talán nincs térereje? Elveszítette a telefonját? Lemerült az akkumulátora?

A rendőrnő, Wilde nyomozó – Johnny megjegyezte a nevét – újra belépett, és a kollégája is követte. Wilde műanyag pohárban letett elé egy kis vizet az asztalra. Ő megköszönte.

– Mr. Fordwater, nem jelentene gondot, ha a kollégám, Potting nyomozó őrmester és én rögzítenénk ezt a beszélgetést? – kérdezte.

– Miért is ne? – válaszolta minden érdeklődés nélkül.

– Azért kerestük meg a repülőtéren, mert a testvérétől, Angelától kaptunk egy üzenetet, és úgy gondoljuk, hogy ön egy csalás célpontjává vált. Már nyomozunk az ügyben. Talán emlékszik rá, hogy a kollégám, Helen Searle nyomozó őrmester pár hónapja meglátogatta. Aggódott amiatt, hogy ön egy internetes átverés áldozata lehet, de ön nem értett vele egyet – mondta a rendőrnő. – Úgy gondoljuk, hogy változott a helyzet, és szeretnénk feltenni néhány kérdést. Egyszerűbb, ha rögzíthetjük a válaszait. Köszönjük, hogy beleegyezett ebbe!

A két rendőr leült vele szemben. A nő megnyomott egy gombot egy vezérlőpanelen, és a kamera felé fordult.

– Szeptember 24., hétfő, este nyolc óra tíz perc. Wilde nyomozó és Potting nyomozó őrmester kérdezi ki Mr. John Charles Fordwatert.

A nő biztató pillantást vetett rá. Johnny hozzá sem ért a vizéhez.

Potting belekezdett:

– Mr. Fordwater, megkérdezhetem, hogyan találkoztak először Ingrid Ostermann-nal?

A férfi elpirult.

– Online, egy német társkeresőn.

– Mikor történt ez?

– Majdnem egy éve.

– Október 22-én lehetett?

– Őszintén szólva fogalmam sincs. Talán igen.

– Ez a maga profilszövege? „Ötvenes éveiben járó, özvegy férfi, egykori katonatiszt, tizennégy hendikepes golfjátékos, lelkes túrázó vagyok. Szeretem a jó borokat és a finom ételeket, tíz perc alatt kitöltöm a Times keresztrejtvényét. Keresek egy hasonló gondolkodású hölgyet társaság és talán romantika reményében.”

Johnny vállat vont.

– Igen, az enyém. Tudják, az elmúlt négy évben egyedül életem, amióta a szeretett Elaine-em eltávozott. Még évekkel ezelőtt Németországban szolgáltam, és őszintén szólva megkedveltem a német nőket, bár akkoriban házas voltam, és soha nem léptem félre. De van bennük valami, amit mindig is vonzónak találtam. A többségük erősnek, magabiztosnak és élettel telinek tűnt.

– Mikor kezdett el kölcsönkérni öntől ez a hölgy, Mr. Fordwater?

– Miért szeretné tudni?

– Fontos lehet, uram.

Johnny megint vállat vont.

– Nagyjából egy hónappal azután, hogy először felvettük a kapcsolatot. Átugrott volna egy hétvégére, de valaki belement hátulról az autójába a repülőtérre menet. Azt mondta, hogy a volt férje semmit sem hagyott a bankszámláján. Ezért küldtem neki háromezer eurót, hogy megjavíttassa az autóját, ja és másik kétezret az orvosi számláira, mert a nyaki sérülését is megvizsgálták, MRI-t meg ilyesmiket végeztek. Mint kiderült, a férje nem szólt róla, hogy nem fizeti az egészségbiztosítását.

– Csak ennyit küldött neki? – kérdezte Potting.

– Először igen. Kölcsönként. Három héttel később az egészet visszafizette, és nagyon kedvesen küldött még kétszáz eurót, amiről azt mondta, hogy az a kamat.

– Visszafizette? – érdeklődött Potting meglepetten.

– Igen, így van.

– Ezután küldött még pénzt neki? – kérdezte Wilde.

Johnny tétovázott.

– Azt mondta, hogy szeretne iderepülni, hogy meglátogasson, de a két fiát el fogják bocsátani a magániskolájukból, mert a férje az ő tandíjukat sem fizette. Küldtem neki harmincezer eurót, hogy a következő félévet rendezhesse. Ezt is kölcsönként, ahogy az autójavításra szánt összeget is. Azt mondta, hogy mindent visszafizet, amint rendezték a válást, és eladták a korábbi otthonukat. Ennek egy jó része őt illeti majd a német törvények szerint.

– Küldött még más összeget is ennek a nőnek, Mr. Fordwater? – érdeklődött tovább Wilde.

Johnnyt kezdték idegesíteni a rendőrök, ezért így válaszolt:

– Nézzék! Őszintén szólva ez az egész elég kínos. Nem igazán akarok többet beszélni róla. Vissza tudnának vinni a repülőtérre az autómhoz, kérem?

Velvet Wilde nemrég sokat dolgozott a pénzügyi bűncselekményekkel foglalkozó egységnél, ezért pontosan tudta, hogy egy csalás áldozata milyen szakaszokon megy keresztül. Először a tagadással kezdi, aztán a kétkedés, majd a részleges elfogadás következik. Aztán jön a felismerés, majd a düh, és végül a vádaskodás, amikor bárkit képes hibáztatni. Mr. Fordwater szépen haladt ezen az igen szomorú úton.

– Visszavisszük – mondta Norman Potting. – De elárulná, hogy fizetett-e még Ingrid Ostermann-nak, Mr. Fordwater?

– Egész pontosan Fordwater őrnagy – jegyezte meg Johnny határozottan. – De miért akarják tudni?

– Ahogy már mondtam, fontos lehet... Őrnagy.

– Rendben, még néhány alkalommal.

– És ezek mekkora összeget tettek ki?

Johnny egy pillanatig hallgatott, majd így szólt:

– Igazság szerint elég jelentőset. – Megint elhallgatott, és a telefonja üres kijelzőjére pillantott. – Tudják, pénzre van szüksége, hogy egy menő ügyvédet fogadhasson a manipulatív volt férje ellen. Az ilyesmi nem olcsó mulatság. Kölcsönadtam neki hatvanezer eurót a jogvita rendezésére. Emellett szegény nő édesanyja Alzheimer-kórban szenved. Mint kiderült, Németországban nem olyan jók az állami egészségügyi szolgáltatások, mint nálunk. Együtt él az édesanyjával. Csak úgy tud ideköltözni hozzám, ha elhelyezi az anyját egy idősek otthonában, szóval ebben is segítettem.

– Igazán nagylelkű öntől – jegyezte meg Norman Potting. – Mekkora összeggel?

– Egy egész évre kifizettem az anyja ellátását. Ez százhúszezer euró volt.

Johnny ügyet sem vetett arra, hogy a rendőrnő jól hallhatóan felszisszent.

– Szóval, ha mindent összeadok, uram, akkor a számításaim szerint ez összesen kétszázezer euró. Jól mondom? – kérdezte Norman Potting.

– Többé-kevésbé. Akadt még egy-két kisebb tétel – pirult el a férfi. – De az egész csak kölcsön, mindent vissza fog fizetni, ahogy korábban is tette. De mi köze ennek bármihez is?

– Elég sok, uram. Feltehetek egy személyes kérdést? Ön tehetős ember, Fordwater őrnagy?

– Tehetős? Nem, hivatásos katona voltam. Amikor otthagytam a sereget, a jótékonysági szektorban vállaltam munkát, míg a feleségem meg nem betegedett. Motoneuron-betegsége volt. Ott kellett hagynom a munkámat, hogy teljes munkaidőben őt ápoljam. Az utolsó két évben állandó segítségre szorult, ami elég komoly anyagi megterhelést jelentett a magán-egészségügyi ellátás mellett. Nem volt biztosításunk.

– De ennek a hölgynek, Ingrid Ostermann-nak mégis ki tudott fizetni kétszázezer eurót?

– Az a helyzet, hogy igen. Banki kölcsönöket vettem fel, és életjáradékot kértem a házamra. Nyakig el vagyok adósodva. Eladtam egy ritka Bentley-t is, amit még az apámtól örököltem. De semmi gond, mert Ingrid mindent vissza fog fizetni a müncheni ház rá eső részéből – vállat vont. – Megértik, nem? Ha szeretnek valakit, segítenek rajta, nem igaz?

A két nyomozó furcsa pillantást vetett rá.

– Szeretem. Életünk hátralévő részét együtt töltjük majd. A pénz nem számít. Mindent vissza fog fizetni, és eléldegélhetünk a válás után megmaradt összegből.

– Már korábban mondtuk, uram, hogy ez a hölgy nem létezik, de nem hisz nekünk, igaz?

– Nem, ebben tévednek. Biztosan elkevertek valami iratot nyomozás közben.

Norman Potting odacsúsztatott elé egy fotót az asztalon.

– Ezt a hölgyet gondolja Ingrid Ostermann-nak?

Johnny egy pillanatig tanulmányozta, majd felderült az arca.

– Igen! De várjon csak, pajtás, nemcsak gondolom, hanem tudom!

– Teljesen biztos benne?

– Kétség sem fér hozzá, hogy ő az. Mire akarnak kilyukadni?

Potting tétovázott. Fiatal rendőrként, amikor a közlekedésrendészetnél dolgozott, a legjobban azt a szerepet utálta, amelyet a rendőrségnél csak „halálfutárnak” neveztek. Hajnali kettőkor bekopogtatni valakihez, és megmondani, hogy egy szerettük életét vesztette. Amit Johnny Fordwater őrnaggyal kívánt közölni, az éppolyan rossz lesz.

Bizonyos szempontból még rosszabb is.

5. FEJEZET

Szeptember 24., hétfő

Lena elküldte az üzenetet.

Siess! Vár a meglepetésed ;-)

A válasz azonnal megérkezett.

Fél perc!

Amint pittyent a telefonja, megszólalt a kapucsengő. Kezdett izgulni.

Felhajtotta a habzóbor végét, és benyomta a kaputelefon gombját.

– Igen?

– Dieter vagyok!

Beengedte.

Egy perccel később kopogtattak a lakása ajtaján. Végigment az előszobán, és óvatosan kinézett a kémlelőlyukon, de a folyosón nem égett a villany, és túl sötét volt ahhoz, hogy bármit is lásson. Kiakasztotta a biztonsági láncot, és lassan ajtót nyitott.

Amikor meglátta az alakot, elbizonytalanodott.

De mielőtt újra becsukhatta volna az ajtót, egy erős kéz befogta a száját, és elfojtotta a sikolyát. A férfi hátralökte, és fél lábbal berúgta az ajtót maga mögött. Aztán a lábát beakasztotta Lena sarka mögé, aki ettől hátraesett a faparkettára.

A férfi gyors pillantással felmérte a lakást.

– Hol van a pénz?

– Nincs semmiféle pénz – vágta vissza Lena dacosan. – Azt mondta, hogy Dieter Haasnak hívják, és légiforgalom-irányító, de tudom, hogy ki maga valójában. Tunde Oganjimi a neve, igaz?

A férfi mozdulatlanná dermedt. Lena váratlan dühöt látott az arcán.

– A rendőrség nagyon szeretne megismerkedni magával, Mr. Oganjimi. Van egy barátom a müncheni rendőrségnél.

– Az baj – válaszolta a férfi.

6. FEJEZET

Szeptember 24., hétfő

Az az átkozott lakóautó végre arrébb gurult. Az Audi épp most hajtott el Lena Welch ajtaja előtt. Lemaradt volna valamiről? Andreas Vogel rettenetesen izzadt, és hányinger kerülgette, miközben kinyitotta a Passat ajtaját, és nagy nehezen kiszállt. Egy elsuhanó taxi csak pár centivel kerülte el.

Próbálta összeszedni magát, és miközben kihúzta a derekát, elveszítette az egyensúlyát, ezért megtámaszkodott a kocsi oldalában. Pont időben ahhoz, hogy lássa, ahogy egy sötét alak a magasból a mélybe zuhan.

A hatodik emeleti lakás erkélyéről esett ki. A nő lakásából.

Tompa puffanás hallatszott, mintha csak egy zsák krumplit hajítottak volna a földre. Vogel egy pillanatra egészen eltávolodott az eseményektől, mintha egy filmet nézne, és látta, amint a nő testét felnyársalja a közvetlenül az erkélye alatt lévő kerítés. Mielőtt összeszedte volna az erejét, hogy odafusson hozzá, látta, hogy az Audi vezetőoldali ajtaja kivágódik, egy inas, fekete férfi kiugrik, a kezében egy hatalmas, késnek tűnő tárggyal, amely megvillan az utcai lámpák fényében, odafut a nőhöz, megragadja az arcát, megvágja a pengével, majd valamivel a kezében visszapattan az autóba. Ahogy elérte a jármű ajtaját, kivágódott a társasház kapuja, és egy másik, sokkal izmosabb férfi piros cipőben odarohant az autóhoz, valami vaskos tárggyal a kabátja alatt.

Pár másodperccel később az Audi elhajtott.

Vogel tétovázott. Aztán visszaszállt a Passatba, és utánuk eredt. Egyenesen átsüvítettek egy piros lámpán, ő pedig kénytelen volt a fékre taposni, mert az orra előtt keresztben megindult a forgalom. Két percet vesztegelt a lámpánál, mielőtt újra elindulhatott volna. Egy darabig semmivel sem törődve száguldott előre, de semmi jelét nem látta az Audinak. Tíz percig körözött, keresgélt a mellékutcákban, de nem érezte jobban magát.

Végül feladta, és sűrűn átkozódva visszatért a lakásához. Közben azon töprengett, hogy a másik férfi mit csinált a hatalmas késsel.

Arra jutott, hogy hamarosan úgyis megtudja. A francba!

Hibázott. Hangosan káromkodott egyet, és a szélvédőre ordított. Nem szokott hibázni.

7. FEJEZET

Szeptember 26., szerda

Roy Grace nyomozó főfelügyelőnek egy idézet jutott eszébe Gilbert és Sullivan egyik vígoperájából.

A rendőr feladata nem móka és kacagás.

Arra jutott, hogy nem teljesen igaz az állítás, bár hiába vett ki egyhuzamban egy ritkának számító kéthetes szabadságot épp mostanában, többször be kellett jönnie az irodába. A kéthetes pihenő után ez volt az első hivatalos munkanapja, és próbált képbe kerülni a folyó ügyekkel.

A szabadsága alatt szervezett egy kerti sütögetést a barátainak és a csapat néhány tagjának, valamint több felettesét is elhívta a testülettől, bár egy fontos személyt kihagyott. Annak különösen örült, hogy az idősebb fia, Bruno, aki viselkedési zavar jeleit mutatta, egész jól elbeszélgetett a felnőttekkel. Azt is némi meglepetéssel nyugtázta, hogy a fiatal nyomozó őrmestere, Jack Alexander milyen jól kijön a bébiszitterükkel, Kaitlynn-nel. A sütögetés arra is lehetőséget teremtett, hogy bemutassa a csapat legújabb tagját, Vivienne-t, az amerikai FBI-tól áthelyezett nyomozó, Arnie Crown feleségét. A nő nemrég kezdett el elemzőként dolgozni.

Amikor a pályája elején a forgalmas brightoni John Street rendőrőrsén dolgozott nyomozóként, ahol mindennel foglalkozott a rablásoktól kezdve a drogügyletekig, autólopásokig, utcai bűncselekményekig és testi sértésekig, Roy imádta a munka jelentette állandó adrenalinfröccsöt és magát az épületet. Amikor átkerült a Kiemelt Bűnügyekhez a város peremén álló hollingburyi ipari parkba, még jobban megszerette a feladatát – ez azóta sem változott igazán –, de az épületet az ott dolgozók túlnyomó többségéhez hasonlóan utálta. Számtalan hibája közé tartozott – a parkolóhelyek hiányán túl –, hogy a fűtés a jelek szerint csak nyáron, a légkondicionálás pedig csak télen működött, és étkezde sem tartozott hozzá. De miután kilenc hónapot töltött a korábban diákszállóként működő, zsúfolt, szörnyű kis irodában a lewesi rendőrkapitányságon, bármit megadott volna, hogy visszatérhessen a hollingburyi tágas csarnokokba.

Ahogy azért is, hogy újra a régi főnökének, Peter Rigg rendőrparancsnoknak dolgozzon a jelenlegi, Cassian Pewe helyett.

És azt sem bánta volna, hogyha a többi rendőrrel együtt nem érezné azt, hogy manapság egyfolytában vékony jégen jár. Rettegett attól, nehogy valami politikailag inkorrekt lépést tegyen. Valahol menet közben az elmúlt évtized során mintha kihajították volna a józan észt az ablakon. A világ kollektív humorérzékével együtt.

Legalább az elmúlt pár hónap ritka csendes időszak volt a Kiemelt Bűnügyek vezetőjének, és alig néhány gyilkosság történt Sussexben. Kettő ezek közül családon belüli ügy volt – kapcsolaton belüli dulakodás vagy gyilkosság –, a másik három pedig drogügyletekhez kötődött. Mindegyiket napokon belül megoldották a Surrey és Sussex megyei Kiemelt Bűnügyek Csoportjának más nyomozói.

Így végre lehetősége nyílt arra, hogy eltöltsön néhány estét és hétvégét a családjával. Nem sokkal ezelőttig a családja Cleóból, a tipegő kisfiukból, Noah-ból és a mentett kutyájukból, Humphrey-ból állt. Ebben az évben csatlakozott hozzájuk a tízéves fia, Bruno, akinek korábban a létezéséről sem tudott, mert Németországban született és nevelkedett. Bruno édesanyja Roy eltűnt, mostanra elhunyt első felesége, Sandy volt. Az elmúlt néhány este során Roynak lehetősége nyílt arra is, hogy felkészüljön a gyilkosságok gyanúsítottjainak a közelgő bírósági tárgyalására, ahol a legtöbb esetben neki kellett bemutatnia a bizonyítékokat.

Tudta, hogy sok rendőr nem szeret bíróságra járni, de ő őszintén kedvelte ezt a feladatot. Legalábbis, ha az ő szája íze szerint alakult a tárgyalás. Az emberek többsége nem tudta, hogy a nyomozás folyamata és végül az elsődleges gyanúsított sikeres letartóztatása még csak a kezdet. Aztán több hónapnyi aprólékos munka következett, amely során összeillesztették a bizonyítékokat, hogy betonbiztosan megállják a helyüket a bíróság előtt, és ez gyakran nehezebb feladatnak bizonyult, mint maga a bűntény megoldása. Egy okos védőügyvéd a legkisebb hibát is kihasználta a bizonyítékok dokumentációjában, és ezzel elérte, hogy az elkövető, akiről a rendőrség tudta, hogy sáros, szabadon távozhasson. És újra garázdálkodhasson. Kevés dolog szegte ennél jobban a csapat kedvét.

A kollégájával és jó barátjával, Glenn Branson nyomozó felügyelővel jelenleg is egy hatalmas adag bírósági dokumentumot tekintettek át egy brightoni háziorvos ügyével kapcsolatban, aki sorozatgyilkosnak bizonyult. A férfi megérdemelte, hogy az élete hátralévő részét rács mögött töltse, és Grace eltökélten haladt ezen cél felé.

Emellett szoros együttműködésben dolgozott egy civil pénzügyi nyomozóval, Emily Denyerrel. Vele egy másik tárgyalásra készültek az úgynevezett fekete özvegy ügyében, akiről biztosan tudta, hogy legalább két férjét meggyilkolta, sőt talán másokkal is végzett.

Amikor megcsörrent a munkahelyi telefonja, és a kijelzőn megjelent az Ismeretlen szám felirat, még nem sejtette, hogy amint felveszi, ennek a nyugodt időszaknak vége.

– Roy Grace! – szólt bele. Aztán azonnal felismerte a vonal másik végén megszólaló hangot, mert barátja és német kollégája, Marcel Kullen nyomozó köszöntötte Münchenből, a bajor tartományi bűnügyi hivatalból. – Szia, Marcel, hogy vagy?

Váltottak pár kedélyes és udvarias szót, röviden megbeszélték, mi mindent történt velük azóta, hogy korábban az év folyamán találkoztak Münchenben. Aztán Kullen hangja elkomorult.

– Roy, van egy problémánk, és arra jutottam, hogy talán segíthetsz benne. Még mindig te vezeted a sussexi rendőrségnél a Kiemelt Bűnügyek Csoportját, ugye?

– Igen.

– Gut.{2} Van egy gyilkossági ügyünk, amiben talán kisegíthetnél. Ismerősen cseng Lena Welch neve neked vagy bárkinek a sussexi rendőrségnél?

– Lena Welch?

– Igen.

– Nem. Legalábbis elsőre nem. – Kullen lebetűzte neki a nevet, Roy Grace pedig felírta a jegyzetfüzetébe. Egy pillanatra lenémította a telefont, és Bransonhoz fordult. – Mond neked valamit az a név, hogy Lena Welch?

A nyomozó felügyelő, aki elegáns mellényt viselt az öltönyéhez, egy pillanatra elgondolkodott.

– Csak Raquelt ismerem.

Grace megcsóválta a fejét.

– Ne vicceld el!

– Lena Welch? – Branson még pár pillanatig töprengett. – Nem rémlik.

Grace újra bekapcsolta a telefon mikrofonját.

– Miért kérded, Marcel?

– Hétfő este halt meg. Eredetileg angol, és a te városodból érkezett. A leánykori neve Williamson.

– Lena Williamson? – Grace ezt is felírta, és ismét Bransonra pillantott. A kollégája megint megrázta a fejét. – Nem ismerős, Marcel. Mondd!

– Bár Lena laptopját és telefonját elvitték, találtunk egy külső winchestert a biztonsági mentéseivel. Az első vizsgálat alapján úgy tűnik, kiderítette, hogy a fotóját internetes csalók használták egy társkeresőn. Az egyik fiktív személy egy bizonyos Ingrid Ostermann. Úgy tűnik, hogy ez a nem létező személy úgy tett, mintha beleszeretett volna egy sussexi férfiba, akit John vagy Johnny Fordwaternek hívnak. Egykori katona, őrnagy. Úgy tudjuk, hogy a férfi jelentős összegeket utalt át egy müncheni bankszámlára, amelyet Ingrid Ostermann hamis neve és személyazonossága alatt vezettek. Összesen több mint négyszázezer eurót. Most pedig holtan találtuk meg Lena Welchet, a pénzt pedig rég levették az állítólagos Ingrid Ostermann számlájáról.

– Hogyan halt meg a nő?

– Nem túl kellemes módon.

– A halál ritkán szokott kellemes élmény lenni, Marcel.

Kullen elnevette magát.

– Örömmel hallom, hogy a morbid humorod nem kopott meg, barátom. Ez egyértelműen nem kellemes halál volt.

– Hallgatlak!

– Kiesett a hatodik emeleti lakásából, és lent felnyársalta a kerítés.

– Öngyilkosság történt?

– Nem. Egyedül élt a válása óta. De jó okunk van kételkedni abban, hogy öngyilkosság történt.

– Mi lenne az a jó ok?

– A nyelve nagy részét kivágták a helyéről.

– A nyelvét?

– Igen. Egy szemtanú beszámolója szerint pár pillanattal azután, hogy a kerítésre zuhant, egy férfi odarohant hozzá egy autóból, a kezében egy bozótvágónak látszó tárggyal. Az arca felé suhintott, aztán visszarohant az autójához. Pár másodperccel később egy másik férfi futott ki a bérházból, és bepattant ugyanabba az autóba, egy Audi A4-esbe, majd nagy sebességgel elhajtottak.

– A szemtanú adott személyleírást?

– Eléggé fel volt zaklatva. Annyit mondott, hogy mindkét férfi fekete volt. Emlékezett pár számjegyre az Audi rendszámából, de gondolhatod, hogy Németországban több ezer ilyen autó van. A rendszám pedig nagy valószínűség szerint hamis. Még mondott valamit, ami fontos lehet. Az épületből kirohanó férfin feltűnő, piros cipő volt.

– Piros cipő? Milyen férfi hord piros cipőt? – Grace Bransonra pillantott, és megpróbálta elképzelni egy ilyenben.

De még az igencsak megkérdőjelezhető ízlésű nyomozó felügyelő is értetlenül nézett rá.

– Nem hiszem, hogy képes lennék megbízni egy piros cipős fazonban, főnök.

Grace lenézett Branson lábára.

– Amúgy sem menne ehhez – mutatott a társa világoszöld zoknijára.

– A lényeg, hogy ki hordja – vigyorodott el Branson. – Talán a járásszakértőnk, Haydn Kelly tud majd segíteni.

– Belenézhetek a helyszínelők jelentésébe, Marcel? – kérdezte Grace.

– Persze, elküldöm a boncolási jegyzőkönyvet, ha elkészült. A képek nem lettek túl szépek, a családi albumba legalábbis nem tenném be őket.

Grace komoran elmosolyodott.

– Mi az elméleted, Marcel?

– Eddig annyit tudunk a nyomozás alapján, hogy a hölgy rájött, a személyazonosságát egy csapat csaló használja társkereső oldalakon. Az egyik barátjának nemrég elmondta, hogy gyanakszik egy férfira, akivel online ismerkedett meg, miután ő maga is regisztrált egy oldalra. Azt mondta a barátjának, hogy találkozni fog a férfival, mert szembesíteni akarja. Aztán holtan találták, és hiányzott a fél nyelve.

Grace-t kirázta a hideg.

– Melyik társkereső oldalról van szó?

– Ahogy már mondtam, a számítógépe és a telefonja eltűnt, valószínűleg a támadó vitte el. Vizsgáljuk egy rejtett kamera felvételét, amit a lakásban találtunk. De elég sok információra bukkantunk a biztonsági mentések között nevekkel, fotókkal és e-mailekkel, amiket most próbálunk meg összerakni, hátha köze van a halálához.

– Van külön romantikus csalásokra szakosodott csapatunk Sussexben, Marcel – jegyezte meg Grace. – Egyre nagyobb probléma. Itt, Angliában komoly összegekről beszélünk. A becsléseink szerint legalább harmincmillió fontot szedtek össze az elmúlt tizenkét hónapban csak Sussex megyében. Egy részéről tudomást szereztünk, a többi pedig csak egy becslés, mert sokan túlságosan szégyellik az ügyüket, és nem tesznek feljelentést.

– Itt is hasonló összegről van szó. Arról is tudunk, hogy létezik egy nemzetközi szinten működő szervezet, aminek valahol Németországban van az egyik központja. Ellopják a társkeresőkön regisztrált emberek személyazonosságát, és azzal vernek át másokat. Ez a szerencsétlenül járt hölgy, Lena Welch megtudta az igazságot, és valószínűleg azzal fenyegetőzött, hogy lebuktatja őket. A feltételezésünk szerint azért gyilkolhatták meg, hogy üzenetet küldjenek a többi áldozatnak, aki hasonlót tervezne. Talán a nyelv kivágása is valami szimbolikus húzás volt. Próbáljuk megtudni, hogy kit csaptak be Lena Welch képeivel világszerte. De egyelőre csak Fordwater őrnagy került elő az Egyesült Királyságból.

– Róla mit tudsz elmondani?

– Egyelőre attól tartok, nagyon keveset. A nevét tudjuk. Valamint a születési dátumát, amely alapján ötvennyolc éves. És úgy tudjuk, hogy Brighton és Hove környékéről származik. Ha bármit kiderítenél nekem róla, azzal nagyon sokat segítenél.

– Bízd csak rám, Marcel! Amúgy emlékszel, milyen másnapos voltam, amikor áprilisban nálad szálltam meg?

– Igen?

– Még mindig nem múlt el.

A német nyomozó elnevette magát.

– Szegény öregfiú! Elmúltál negyven. Talán ideje lenne visszavonulnod, és beköltöznöd egy idősek otthonába. Keresünk neked egy szép, feltűnő, piros papucsot, mit szólsz?

– Nagyon vicces! Majd a te szobád mellett lévőt kérem, Marcel!

Grace letette a hívást, és beírta a John (Johnny) Fordwater nevet a sussexi rendőrség egyesített bűnügyi és hírszerzési rendszerének keresőjébe.

Pár pillanaton belül fel is ugrott egy találat. Grace felemelte a telefonját.

8. FEJEZET

Szeptember 26., szerda

A borotválatlan, hálóköntöst viselő, kócos hajú Johnny Fordwater leült az étkezőasztalhoz, amelyen ott feküdt a félbehagyott reggelije és a Times aznapi, még ki sem nyitott száma. Általában a rejtvénnyel kezdte volna a napját, de ma rá se nézett.

Ehelyett letörten bámult ki a nappalija ablakán a tágas, negyedik emeleti lakásából a hove-i tengerpartra. Pontosabban a bank lakása volt, hiszen lényegében már az ő tulajdonukba került. Nyakig eladósodott. És ha a rendőrségnek igaza van Ingriddel kapcsolatban, akkor már nem sokáig tudja fizetni a havi törlesztőt. Túlságosan szégyellte bevallani nekik, hogy valójában kétszázezer eurónál jóval komolyabb összeget adott kölcsön Ingridnek. Inkább négyszázezer környékén lehetett. Úgy tett szert erre, hogy a nyugdíj-megtakarítása és a részvényei nagy részét pénzzé tette, belevágott egy életjáradék-programba, eladta a veterán autóját, és hitelért könyörgött a bankjánál.

Esőcseppek futottak végig az üvegen, és a hideg szél a dupla ablak ellenére is beszökött a szobába, emlékeztetve arra, hogy a nyár véget ért, és közeleg a tél. Lent, a sétányon egy anorákos nő repült az esernyője után, miközben a szürke olasz vizslája a másik irányba rángatta. Dagály volt, a zavaros tenger vízpermetet és kavicsokat köpött a pasztellzöld korlátra.

Zavaros, akárcsak a gondolatai. A hullámzó, szürke víz. Ez is hasonlított az elméjére. Délelőtt tizenegyre járt az idő. Az éjszaka nagy részét ébren fekve töltötte a telefonja mellett. Ingridtől várt üzenetet. Esetleg egy hívást. Közben a szívében egyre növekvő bizonyossággal érezte, hogy egyik sem fog megérkezni. Ennek tanúságaként a Potting nyomozótól kapott képek ott feküdtek mögötte, a reggelizőpulton.

De továbbra sem tudta elhinni. Nem akarta elhinni.

Nem engedhette meg magának, hogy elhiggye.

Előtte ott hevert egy jegyzetfüzet a lefirkantott számításokkal. Összegek. Szorzatok. A hitelének a kamatai és a törlesztőrészletei. Hogy mennyi pénze folyik még be a katonai nyugdíjából.

Egek, Ingrid előtt milyen jól megvolt! Ki tudta fizetni ezt a lakást, rendezte a hitelét, és egész sok luxuskiadásra is futotta, nem mintha valaha is extravagáns életet élt volna. Most azonban mindez összedőlt. Elrettentette a kilátás, hogy talán fel kell keresnie egy katonai jótékonysági szervezetet, hogy segélyért könyörögjön.

Félig még mindig a tagadás állapotában volt, és nézte, ahogy egy sirály süvít el az ablakától nem messze, majd felhajtotta a kávéját, és felállt. Valamit ennie kell, de semmi étvágya nem volt. Visszaült a bárszékre, és megint Ingrid Ostermann fotóira pillantott. Kilencet kapott ezekből. Csakhogy mindössze az egyiken szerepelt az Ingrid Ostermann név.

A maradék nyolchoz más személyazonosság tartozott. Ahhoz kétség sem fért, hogy ugyanaz a nő szerepelt a képeken. De a nevek és a társkereső oldalakon regisztrált profilok különbözőek voltak. Küldött neki még egy üzenetet.

Kérlek, Ingrid, hívj fel! Kérlek, mondd, hogy a rendőrségnek nincs igaza, és csak egy szörnyű hiba történt! Szeretlek. Annyira szeretlek. Alig várom, hogy életünk hátralévő részét együtt töltsük! Hívj! Kérlek!

Pillanatokkal később üzenete érkezett. A szíve nagyot dobbant, de aztán meglátta, hogy az Amazontól érkezett, és mindössze arról tájékoztatja, hogy a katonai stratégiákról szóló könyvrendelése késik. Drága könyvről volt szó. Talán vissza kellene küldenie, ha megérkezett.

Arra a rohadt, néma telefonra pillantott. Aztán újra a fotókra, és a szívében összekeveredett a szeretet, a gyűlölet és a hitetlenség.

A tagadás.

Az élete szerelme nem létezett.

Az összes saját és kölcsönkért pénzének búcsút inthetett. El fogja veszíteni az otthonát.

Ennyi idősen mégis hogyan szerezhetné vissza azt a rengeteg elvesztett pénzt? Az újság címlapján a következő főcím szerepelt:

Megkurtítják a bankárok fizetését?

Bankárok, gondolta csapongva. Bankárok, akik több millió fontos bónuszokat kapnak. Az ilyen nagykutyáknak meg se kottyant volna pár százezer elvesztése. Egy ilyen összeget szinte számon se tartanak. De neki ez jelentett mindent.

Rohadékok.

Egy élet gondos megtakarítása és módszeres befektetése, amellyel tisztes körülményeket akart biztosítani magának a visszavonulása utánra. És most az egész odalett. A rendőrség szerint alig mutatkozott rá esély, hogy akár csak egy pennyt is viszontláthat belőle.

Odalett.

Senki sem fogja alkalmazni, csak valami alantas munkát szerezhet. Az élete véget ért.

A kék kanapé előtt lévő dohányzóasztalon álló ezüst jegesvödörre pillantott. Még mindig ott hevert benne a Laurent-Perrier rozépezsgő, de a leázott címkéje már a vízben lebegett. Aztán végigmérte a rózsákkal teli vázát mellette. Csak a képzelete játszott vele, vagy tényleg fonnyadoztak, mint ő maga?

Becsapták. Rászedték.

Mégis hogy lehetett ilyen buta és hiszékeny?

A mellette lévő falra felakasztott egy bekeretezett szárnyas tőrt ábrázoló jelvényt, amely annak a testületnek, a Különleges Légi Szolgálatnak a szimbóluma volt, ahol korábban szolgált. Alatta pedig a jelmondatuk állt:

Aki mer, az nyer.

A jelvény állandó emlékeztetőül szolgált élete legszebb tíz évéről. Akkoriban volt a legfittebb – mostanában igyekezett visszanyerni a formáját, és mindennap két kimerítő órán át súlyzós és intervallumos edzést végzett egy konditeremben. Tette mindezt azért, mert eltökélte, hogy mire Ingriddel végre lefeküdnek, leadja a potrohát, és kockás hasat varázsol magának, amennyire az a korához képest lehetséges.

Jobb lesz, ha ott is lemondja a bérletét, mert azzal is pénzt takaríthat meg.

A katonai nyugdíján kívül más bevétele nem akadt. Emlékezett rá, hogy milyen volt, amikor évekkel korábban egy iraki lövészárokban szorongott néhány rá bízott szakasztársával együtt. Lehetetlen helyzetbe kerültek, és kezdtek kifogyni a lőszerből. Ha nem mozdulnak, a tüzérség végez velük. Ha kimásznak, a géppuskasorozat aratja le őket.

Eszébe ötlött, hogy mit ordított a parancsnoksága alatt álló embereknek.

Rendben, mind meghalunk. De előtte vigyünk magunkkal minél többet közülük!

Aztán kiugrottak az árokból.

Legnagyobb megdöbbenésére egyetlen embert veszített csak a csapatából, és eljutottak az ellenség géppuskaállásáig, amelyet sikeresen semlegesítettek. Mind az öt iraki katonát megölték.

Később megkapta a Hadikeresztet az ütközetben tanúsított bátorságáért. Ez ott függött egy keretben a nappalija falán. Erre a teljesítményére volt a legbüszkébb, és ezt az emléket fogja utoljára eladni.

Most azonban vérontás nélkül tette tönkre egy láthatatlan ellenség.

Ezért adtam majdnem az életemet? Hogy néhány évvel később elveszítsem az otthonomat egy másik ellenséggel szemben?, gondolta.

Okosnak hittem magamat. Hogy lehettem ilyen buta?

Az ütközetek előtt akadtak katonák, akik ittak, néhányan drogoztak, mások pedig csak felpumpálták magukat a dühtől fűtött adrenalinnal.

Megint a fotókra pillantott. Gondolkodott. A dühe, akárcsak a nyugtalan tenger az ablaka alatt, emelkedni kezdett, majd szétáradt az ereiben.

Azért küzdöttem, hogy ez történjen?

Megcsörrent a telefonja.

9. FEJEZET

Szeptember 26., szerda

Az egy hajtóműves Cessna keresztülbukdácsolt a szürke felhőn, amely az ablak előtt kavargott. A fejhallgatóján keresztül Andreas Vogel hallotta a balján ülő angol pilóta és a Jersey-ben található St. Helier irányítótornya közötti nyugodt beszélgetést. A kis gépről eszébe jutott, hogy milyen volt sok évvel ezelőtt mesterlövészként szolgálni az amerikai katonaságnál George Bush iraki hadjáratában, amikor Black Hawk helikoptereken repkedett. Nem ez volt a kedvenc emléke. A sisakján ült, nehogy szétlőjék a golyóját, ha valaki a földről célozza meg a helikoptert.

Az út nagy részét csendben tették meg. A pilóta, aki elmondása szerint korábban a Qantas ausztrál légitársaság kötelékében repült, és most egy komolyabb készpénzösszegért elhozta a Rennes melletti kis magánrepülőtérről, megpróbált beszélgetni vele, de Vogel nemigen válaszolgatott. Nem szokott csevegni.

Ráadásul még mindig München járt a fejében, ahonnan magángéppel távozott aznap reggel. Hogy elbaltázta a dolgokat! Általában nem hagyta volna, hogy ilyesmi történjen – a betegsége tényleg hatással volt az ítélőképességére.

Pár pillanattal később a felhő elvékonyodott, aztán eltűnt. Alattuk felsejlett a La Manche csatorna szélének szürke, fehéren tajtékzó vize. Látott néhány kimagasló sziklaszirtet. Aztán egy sziget zöld dombjai emelkedtek ki a vízből. Elszórt házikók csoportjai, egy városka, egy magas gyárkémény, egy kikötő mólója.

Vogel látta a kifutó hosszú, egyenes csíkját. A motor hangja megváltozott, és a gép gyorsan ereszkedni kezdett. Megpattant a kifutópályán, kissé jobbra, majd balra dőlt, aztán a kerekek újra földet értek. Rövid gurulás után a pilóta jobbra fordult egy hangársor felé, ahol több magángép állt. Majd balra fordultak, és egy figura a kezében tartott rudakkal irányította be őket a megfelelő helyre. Végül megálltak. A pilóta lekapcsolta a motort, és levette a fejhallgatót. Vogel is így tett.

– Üdv Jersey-ben! – mondta a pilóta.

Vogel nem válaszolt.

– Jót beszélgettünk.

Nem reagált a pilóta hangjában felcsendülő szarkazmusra.

A pilóta átnyúlt előtte, és megrángatta az ajtó fogantyúját.

– A legjobb, ha jobb lábbal kilép a szárnyon lévő gumicsíkra, letérdel, megfordul, és a bal lábát beteszi a szárny mögött lévő vájatba.

Vogel így tett, és leugrott az aszfaltra. Aztán az alacsony, inas, dühös arcú férfi várt az erős, süvöltő szélben, amely belekapott a teveszőr sportkabátjába, miközben a pilóta leszedte a barna útitáskát a hátsó ülés mögötti poggyásztartóból, és átadta neki. Vogel mindig kevés holmival utazott.

Átvette a bőrtáskát, elfordult a repülőgéptől, és a korábbi sérülése miatt kissé sántikálva elindult, majd óvatosan körülpillantott, hátha meglát valakit a hivatalos szervektől. De ahogy arról korábban biztosították, ilyeneknek nem mutatkozott semmi jele. Egy harmincas éveiben járó nő lépett elő a hangárok melletti épületből, és köszöntötte őt.

– Mr. Vogel, üdvözöljük a Gama Aviationnél! Az autója már várja.

Követte a nőt az épületen keresztül, elhaladt néhány üres poggyászkocsi mellett egy folyosón, majd kilépett a repülőtérről, ahol egy fekete, nagy tengelytávolságú Range Rover állt. Egy sportos napszemüveget és elegáns öltönyt viselő, kopasz óriás ugrott ki a járműből, és megindult felé.

– Mr. Vogel?

Ő kurtán bólintott.

– Üdvözöljük Jersey-ben, uram! Először jár itt?

Vogel nem válaszolt.

– Mr. Barrey üdvözletét küldi. Holnap délben lesz a találkozójuk. Fontos, hogy pontos legyen, mert Mr. Barrey nem kedveli, ha megvárakoztatják. Itt leszek, hogy biztosan ne késsen el.

Vogel most sem válaszolt.

A férfi elvette a táskáját, és betessékelte őt a kocsi hátsó ülésére. Ahogy eltávolodtak a repülőtértől, Andreas Vogel kipillantott az elsötétített ablakon. Senki sem tudta, hogy itt van. Ahogy azt sem tudták, hogy elhagyta Németországot. Így kellett utaznia. Nem volt feladott poggyásza, nem volt nyoma annak sem, hogy merre járt. A mobiltelefonja a Münchenből való távozása óta repülési üzemmódban volt. Így is marad, amíg vissza nem tér.

Most München volt az otthona. A következő néhány napban egy olyan telefont használ majd, amelyet figyelmesen odatettek a mellette lévő ülésre. A készülékbe beírták a számokat, amelyekre szüksége lehetett. GPS nem volt benne. Manapság nemkívánatos személynek számított Angliában. Talán butaság volt elfogadnia egy munkát, amely miatt vissza kellett ide jönnie. De igazság szerint az Egyesült Államokban kitudódott, hogy meggyilkolta az egyik korábbi munkaadóját – és ez nem tett jót a hírnevének. Már nem igazán taposták egymást az ügyfelek, hogy megbízzák.

Talán itt az ideje felhagyni az egésszel. Letenni a lantot.

– Járt már korábban a Csatorna-szigeteken, Mr. Vogel? – kérdezte a sofőr. Vogel nem válaszolt.

Nem különösebben kedvelte a jelenlegi nevét sem. Vogel. Mintha csak valami teljes kiőrlésű kenyér lenne egy boltban, amit nem is szeret. De egyelőre megteszi.

10. FEJEZET

Szeptember 26., szerda

Johnny Fordwater telefonján az Ismeretlen szám felirat jelent meg.

Azonnal reménykedni kezdett. Talán végre Ingrid hívja? Izgatottan vette fel.

– Mi a helyzet, haver? – szólalt meg egy hang a vonal túlsó végén. Egy régi barátja, Gerald Ronson volt az.

Johnny igyekezett palástolni a csalódottságát, és a tőle telhető legnagyobb lelkesedést préselte ki magából.

– Gerry! Jó hallani a hangodat!

– Jól vagy, haver?

– Igen, minden rendben.

Jó húsz évvel ezelőtt együtt lapultak abban a lövészárokban, és valahogy mindketten túlélték az iraki küldetést. Azóta is jó barátok maradtak. A párjukkal is gyakran meglátogatták egymást a régi szép időkben, amikor Elaine még egészséges és fitt volt.

A válása után Gerry, aki tűzoltó lett a katonaság után, azt állította, hogy remekül szórakozik az online társkeresőkön. Bátorította Johnnyt, hogy tegyen egy próbát, de ő három éven keresztül ellenállt, mert még Elaine-t gyászolta. Nagyjából egy évvel ezelőtt Gerry tollba mondta a profilszövegét, és ő végre óvatosan megmártózott az internetes randizás világában. Egy német oldalt választott, részben azért, hogy elkerülje a megaláztatást, ha esetleg kitudódna a dolog idehaza, de legalább ilyen fontos szempont volt az is, hogy kedvelte a német nőket.

– Nem úgy hallatszik, haver. Mintha valami nyomasztana.

– Nagyjából négyszázezer font nyomaszt, ha tudni akarod az igazat, Gerry. El fogom veszíteni az otthonomat a saját hülyeségem miatt.

– Hé, várj csak! Hogy érted? Mit fogsz elveszíteni?

– Az otthonomat. El fogom veszíteni az otthonomat.

– Az otthonodat?

– Az egészet, haver.

– Hogyan... mégis... miért... mi történt?

– Részletezzem?

– De még mennyire!

Johnny részletezte. Amikor végzett, elhallgatott, és várta Gerry válaszát.

Ez végül meglehetősen tömör formában érkezett.

– A francba, haver!

Pár pillanattal azután, hogy letette, újra megcsörrent a telefonja. Megint reménykedni kezdett.

Potting nyomozó őrmester kereste.

{1} kedvesem, drágaságom (német)

{2} jó (német)