LAUROSZ

JEVGENYIJ VODOLAZKIN

HELIKON

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Евгений Водолазкин: Лавр

Издательство АСТ, Москва, 2012

Fordította Pálfalvi Lajos

Copyright © Evgenii Vodolazkin, 2012

The publication of the book was negotiated through Banke,

Goumen & Smirnova Literary Agency

(www.bgs-agency.com)

Hungarian translation © 2015, 2021 Pálfalvi Lajos

Magyar kiadás © 2021 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Somogyi Péter

ISBN 978-963-479-758-6

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

A szöveget gondozta Tóth Andrea

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Izing Imre

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Tatyjanának

TARTALOM

Prolegomena

A tudás könyve

A lemondás könyve

Az út könyve

A nyugalom könyve

PROLEGOMENA

Négy néven ismerték különböző időkben. Ezt tekinthetjük kiváltságnak, mert az emberélet nem egynemű. Megesik néha, hogy egyes részeinek kevés közük van egymáshoz. Olyan kevés, hogy úgy tűnhet, mintha különböző emberek élték volna meg. Ilyen esetben nyilván csodálkozunk azon, hogy mindezek az emberek ugyanazt a nevet viselik.

Két ragadványneve is volt. Az egyik, a Rukinai arra a szabad községre utalt, ahol a világra jött, Rukinára. De a legtöbben Orvos néven ismerték ezt az embert, mert a kortársai számára mindenekelőtt orvos volt. Azt kell gondolnunk, több volt orvosnál, mert amit véghez vitt, az meghaladta az orvosok lehetőségeit.

Az orvost jelentő vracs szó feltételezések szerint a vratyi – zagovarivaty (hazudni, megigézni) igékből ered. Ezen a rokonságon azt kell értenünk, hogy a szó meghatározó szerepet játszott a gyógyítás folyamatában. A szó mint olyan, bármit jelentsen is. Mivel csak korlátozott számban álltak rendelkezésre orvosságok, a szónak komolyabb szerepe volt a középkorban, mint napjainkban. És bizony sokat kellett beszélni.

Beszéltek is az orvosok. Ismertek ugyan bizonyos szereket a különböző nyavalyák ellen, de nem hagyták ki azt a lehetőséget, hogy közvetlenül a betegséget szólítsák meg. Látszólag értelmetlen ritmikus fordulatokat hangoztatva megigézték, arról győzködték, hogy el kell hagynia a beteg testét. Azokban az időkben nem választotta el éles határ az orvosokat a vajákosoktól.

Beszéltek a betegek is. Diagnosztikai technika híján részletekbe menően le kellett írniuk mindazt, ami szenvedő testükben végbement. Néha olyan érzésük volt, hogy a hosszan elnyújtott, fájdalomtól áthatott szavakkal együtt lassanként a betegség is távozik belőlük. Csak az orvosoknak mesélhettek a fájdalmukról teljes részletességgel, és ettől megkönnyebbültek.

Beszéltek a betegek rokonai. Pontosították mindazt, amit a szeretteik elmondtak, sőt itt-ott helyreigazították, mert nem minden betegségről tudtak a szenvedő emberek hiteles beszámolót nyújtani. A rokonok nyíltan megfogalmazhatták aggályaikat, hogy a betegség akár gyógyíthatatlan is lehet, és sajnálkozhattak amiatt (a középkor nem volt szentimentális kor), hogy milyen nehéz bánni a beteggel. És ettől ők is megkönnyebbültek.

Az az ember viszont, akiről szó van, attól volt olyan különös, hogy nagyon keveset beszélt. Nem feledte Nagy Szent Arzén szavait: sokszor bánkódtam amiatt, hogy milyen szavak csúsztak ki a számon, de még sosem keserültem meg a hallgatást. Rendszerint szótlanul nézett a betegre. Megtehette, hogy csak ennyit mond: még szolgál téged a tested. Vagy: használhatatlanná vált a tested, készülj az elhagyására; tudd, hogy ez a porhüvely nem tökéletes.

Nagy híre volt. Dicsősége betöltötte az egész lakott világot, sehová sem tudott elrejtőzni előle. Ha megjelent valahol, összecsődült a nép. Figyelmes pillantással mérte végig a jelenlévőket, hallgatagsága átragadt az egybegyűltekre. Rögtön elcsendesedett a tömeg. Szavak helyett csak párafelhők szálltak ki több száz nyitott szájból. Ő pedig figyelte, hogyan foszlanak szét a fagyos levegőben. És hallatszott, ahogy ropog a lába alatt a januári hó. Vagy ahogy zizeg a szeptemberi lomb. Mindenki csodát várt, veríték folyt az előtte álló emberek arcán a nagy várakozástól. Tompa nesszel hullottak a földre a sós cseppek. Szétvált a tömeg, odaengedte ahhoz az emberhez, aki miatt idejött.

A beteg homlokára tette a kezét. Vagy megérintette a sebét. Sokan hittek abban, hogy a keze érintésével gyógyít. Így a születési helye után kapott névnek, a Rukinainak újabb értelmet adott a kézrátétellel.{1} Évről évre tökéletesebb lett az orvoslás művészetében, pályája csúcsán pedig olyan magasságokat ért el, melyekről azt hinnénk, ember számára elérhetetlenek.

Azt beszélték róla, hogy birtokában van a halhatatlanság elixírjének. Időnként még azt a gondolatot is megfogalmazták, hogy nem halhatott meg úgy, mint mindenki más, mert gyógyulással ajándékozta meg az embereket. Ez a vélemény azon alapult, hogy a halála után nem volt nyoma oszlásnak a holttestén. Bár hosszú napokig hevert a szabad ég alatt, megőrizte korábbi kinézetét. Aztán pedig eltűnt, mintha belefáradt volna a fekvésbe a birtokosa. Mintha fölkelt és elment volna. De akik így gondolják, elfelejtik, hogy a világ teremtése óta csak két ember hagyta el testben a földet. Énókhot emelte föl az Úr, hogy leleplezze az Antikrisztust, Illés pedig tüzes szekéren emelkedett az égbe. Az orosz orvost nem említik a legendák.

Kevés számú megnyilatkozásaiból ítélve nem szándékozott örök időkig testben tartózkodni, már csak azért sem, mert azzal foglalkozott egész életében. Igen valószínű, hogy a halhatatlanság elixírjével sem rendelkezett. Az ilyen dolgok mintha nem állnának összhangban azzal, amit tudunk róla. Másként fogalmazva, teljes bizonyossággal kijelenthetjük, hogy a jelen korban már nincs velünk. Bár itt azért hangot kell adnunk fenntartásainknak, hisz ő maga nem mindig tudta, melyik időt tekinthetjük jelennek.

A TUDÁS KÖNYVE

A Szent Cirill-kolostor közelében található szabad községben, Rukinában látta meg a napvilágot. Ez a világ teremtését követő 6948. évben, a Megváltónk, Jézus Krisztus születése után 1440 évvel, május 8-án, Nagy Szent Arzén emléknapján történt. Hét nappal később az Arszenyij nevet kapta a keresztségben. E hét nap alatt anyja nem evett húst, hogy felkészítse az újszülöttet az első szentségre. A szülés után negyven napig nem járt templomba, várta, hogy megtisztuljon a teste. Amikor megtisztult, elment a reggeli istentiszteletre. Arcra borult az előtérben, órák hosszat feküdt ott, és csak egyvalamit kért a kisdednek: életet. Arszenyij volt a harmadik gyermeke. Akik korábban születtek, nem érték meg az egyéves kort.

Arszenyij életben maradt. 1441. május 8-án a Belozerszki Szent Cirill-kolostorban tartatott hálaadó istentiszteletet a család. Az istentisztelet után megcsókolták Szent Cirill maradványait, aztán hazaindultak a szülők Arszenyijjel, Hrisztofor, a nagyapja pedig a kolostorban maradt. Másnap töltötte be a hetvenedik évét, ezért ügy döntött, megkérdezi Nyikandr sztarecet, hogyan éljen tovább ezután.

Elvileg nincs mit mondanom neked, felelte a sztarec. Ha csak annyit nem: élj, barátom, közelebb a temetőhöz. Akkora langaléta vagy, hogy nehéz lesz téged odavinni. Amúgy pedig: élj egyedül.

Ezt mondta Nyikandr sztarec.

És Hrisztofor átköltözött az egyik környékbeli temető közelébe. Talált egy üres kunyhót, messze Rukinától, közvetlenül a temető kerítése mellett. A gazdái nem élték túl az utolsó dögvészt. Ezek olyan évek voltak, amikor több volt a ház, mint az ember. Senki sem szánta rá magát arra, hogy beköltözzön a masszív, tágas, de pestistől fertőzött kunyhóba. Már csak azért sem, mert ott volt a dögvész áldozataival teli temető mellett. Hrisztofor viszont rászánta magát erre.

Azt beszélték, neki már akkor pontos elképzelései voltak arról, mi lesz később e hely sorsa. Mintha már abban a régi időben tudta volna, hogy 1495-ben temetői templomot építenek a kunyhója helyén. Hálából emelték a templomot, így mondtak köszönetet azért, hogy szerencsésen végződött az 1492., a világ teremtésétől számított 7000. év. S bár ebben az évben nem jött el a várt világvége, Hrisztofor névrokona a maga és mások számára is váratlanul felfedezte Amerikát (akkor nem is figyeltek oda erre).

1609-ben a lengyelek lerombolják ezt a templomot. Elhagyatottá válik a temető, és fenyveserdő nő a helyén. Időnként kísértetek szólongatják a gombaszedőket. 1817-ben egy Kozlov nevű kereskedő szerzi meg az erdőt, és deszkát vágat belőle. Két évvel később kórházat építtet a szegényeknek a szabaddá vált területen. Pontosan száz évvel ezután a járási Cseka költözik a kórház épületébe. A terület elsődleges rendeltetésének megfelelően a hatóság tömeges temetéseket rendez itt. 1942-ben Heinrich von Einsiedel német pilóta pontos találata törli el az épületet a föld színéről. 1947-ben katonai lőteret alakítanak ki a területén, és átadják a Vörös Zászló érdemrenddel kitüntetett 7. K. E. Vorosilov harckocsizó dandárnak. 1991-ben a Fehér Éjszakák Kertészet használatába kerül a föld. A kertészet tagjai a krumplival együtt rengeteg csontot és lőszert ásnak ki, de nem sietnek panaszt tenni a községi önkormányzat hivatalában. Tudják, hogy akkor sem kapnának senkitől másik földet.

Azt mondják, nekünk már ilyen földön adatott élnünk.

Ilyen részletekbe menő látomásban tárult föl Hrisztofor előtt az, hogy az ő életében érintetlen marad ez a föld, választott háza pedig ötvennégy évig épségben marad. Hrisztofor belátta, hogy ötvennégy év egyáltalán nem kevés idő ebben a viharos történelmű országban.

Ötfalú ház volt: a négy külső rönkfal mellett volt egy ötödik, belső fal is. Ez két szobára osztotta a kunyhót, egy hidegre és egy kemencével fűtött melegre.

Amikor beköltözött a házba, Hrisztofor megvizsgálta, nincs-e rés a rönkök között, és új bikahólyagot feszített ki az ablakokra. Vett szójababot és borókabogyót, összekeverte borókaforgáccsal és tömjénnel. Tölgyfa- és rutaleveleket tett hozzá. Szétmorzsolta, szénre szórta, és egész nap füstölte a kunyhót.

Hrisztofor tudta, hogy a dögvészt hordozó levegő idővel magától is távozik a kunyhókból, de nem tartotta fölöslegesnek ezt az óvintézkedést. A családtagjait féltette, akik bármikor ellátogathattak ide. És féltette mindazokat is, akiket gyógyított, mert ők állandóan jártak hozzá. Hrisztofor füvesember volt, sokféle nép kereste föl.

Jöttek olyanok, akiket köhögés gyötört. Adott nekik őrölt búzát árpaliszttel és mézzel összekeverve. Néha pedig főtt tönkölybúzát, mert az kiszedi a tüdőből a nyákot. A köhögés fajtájától függően adhatott nekik a borsólevesből vagy a főtt répa levéből. Hrisztofor hallás után különböztette meg a köhögéseket. Ha tompán szólt, nem lehetett meghatározni, a beteg mellkasára szorította a fülét, és hosszasan hallgatta a lélegzését.

Azért is jártak hozzá, hogy megszabaduljanak a szemölcsöktől. Hrisztofor azt írta elő nekik, hogy tegyenek összezúzott, megsózott vöröshagymát a szemölcsökre. Vagy kenjék be nyállal összedolgozott verébürülékkel. De a széttört búzavirágmagokat tartotta a legjobb szernek. A szemölcsökre szórt, porrá tört magok eltávolították a szemölcsök gyökerét, így azon a helyen többször már nem nőttek ki.

Hrisztofor azoknak is segített, akik nem boldogultak az ágyban. Rögtön kiszúrta azokat, akik ilyen ügyben jöttek hozzá, abból, ahogy a küszöbön toporogtak zavarukban. Bármennyire mulattatta is Hrisztofort világfájdalmas és bűntudatos arckifejezésük, ezt nem mutatta ki. A füvesember hosszas előzetes magyarázkodás nélkül felszólította a vendégeket, hogy vegyék le a nadrágjukat, azok pedig szó nélkül engedelmeskedtek. Néha átküldte őket mosakodni a szomszédos helyiségbe, azt ajánlotta nekik, hogy különösen nagy figyelmet fordítsanak a fitymájukra. Meg volt győződve arról, hogy az embernek a középkorban is tartania kell magát a személyi higiénia szabályaihoz. Bosszúsan hallgatta, ahogy épp csak kevéske víz csorog a vízmerőből a dézsába.

Mit lehet szóllanom mindezekrül, jegyezte föl hirtelen haragjában egy darabka nyírfakéregre. Hogy engedhetnek ilyeneket magukhoz az asszonyok? Borzalom.

Ha a szeméremtestnek nem voltak szemmel látható rendellenességei, Hrisztofor részletekbe menően kikérdezte az illetőt a problémáról. Neki mertek mesélni, nem féltek tőle, mert tudták, hogy nem fecsegő. Ha nem volt erekció, Hrisztofor javasolta, hogy tegyenek az ételükbe drága ánizst és mandulát, vagy olcsó mentaszirupot, ettől sokasodnak a magvaik, és pajzánságok járnak az eszükben. Ugyanilyen hatást tulajdonítottak a szokatlan nevű varjúhájnak meg a közönséges búzának. És végül ott volt még a kormonynősző, melynek két gyökere van, egy fehér és egy fekete. A fehértől erekció támad, a feketétől pedig megszűnik. Az volt a baj ezzel a szerrel, hogy a megfelelő pillanatban szájban kellett tartani a fehér gyökeret, erre pedig nem mindenki volt hajlandó.

Ha mindez nem sokasította a magvakat, és nem keltett pajzán gondolatokat, a füvesember átlépett a növényvilágból az állatok birodalmába. Azt ajánlotta a potenciájukat elvesztett férfiaknak, hogy egyenek kacsát vagy kakasvesét. Kritikus esetekben Hrisztofor azt írta elő, hogy szerezzenek be rókamonyt, törjék szét mozsárban, és igyák meg borba keverve. Akinek meghaladta az erejét ez a feladat, annak azt ajánlotta, hogy egyen közönséges tyúktojást, haraphat hozzá hagymát és répát.

Hrisztofor nem is annyira a füvekben hitt, mint inkább abban, hogy mindenféle füveken keresztül érkezik Isten segítsége, és ez gyógyítja az adott betegségeket. Ugyanúgy, ahogy emberek közvetítésével is érkezik ez a segítség. De ezek is, azok is csak eszközök. Nem törte a fejét azon, hogy miért kapcsolódik minden általa ismert fű szigorúan meghatározott tulajdonságokhoz, ezt mellékesnek tartotta. Tudta, Ki hozta létre ezt a kapcsolatot, és neki elég is volt ennyi.

Hrisztofor nem csak orvosi segítséget nyújtott felebarátainak. Meg volt győződve arról, hogy az emberélet minden területére kiterjed a füvek rejtélyes hatása. Hrisztofor tudott arról, hogy a dudvacsorbóka, melynek olyan világos színű a gyökere, mint a viasz, szerencsét hoz. Ilyet adott a kereskedőknek, hogy tisztelettel fogadják őket, bárhová mennek, nyerjék el a dicsőség koszorúját.

Csak ne kevélykedjetek mértéken felül, figyelmeztette őket Hrisztofor. Mert a kevélység minden bűnök gyökere.

Csak annak adott dudvacsorbókát, akiben tökéletesen megbízott.

Hrisztofor az aprócska piros harmatfüvet szerette a legjobban. Ilyet mindig tartott magánál. Tudta, ha bármibe kezd is, jó, ha ott van a ruha öblébe rejtve. Például a bíróságra is vinni kell, nehogy elítéljék az embert. Vagy ha lakomán ül az ember, akkor is legyen nála, és nem kell félnie az eretnekektől, akik rögtön kilesnek minden gyengeséget.

Hrisztofor nem szerette az eretnekeket. Nadragulyával leplezte le őket. Mocsarak közelében gyűjtötte be ezt a füvet, ilyenkor keresztet vetett, e szavakkal: Uram, irgalmazz. Aztán megszenteltette a füvet, és megkérte a papot, helyezze az oltárra, és tartsa ott negyven napig. Miután negyven nap elteltével magához vette, még a tömegben is tévedhetetlenül fölismerte az eretnekeket és az ördögöt.

A féltékeny férjeknek békalencsét ajánlott, de nem azt, amely a pocsolyákat borítja, hanem a földön szétterjedő kék füvet. Az ágy fejrészénél kellett elhelyezni, a feleség oldalán: elalvás után majd önként elmond mindent magáról. Jót és rosszat is. Volt még egy szer, amellyel szóra lehetett bírni az asszonyt, a bagolyszív. Ezt kellett az alvó feleség szívéhez helyezni. De kevesen szánták rá magukat erre az eljárásra, mert rettegtek tőle.

Hrisztofornak nem volt szüksége ilyen szerekre, mert már harminc éve meghalt a felesége. Épp füveket gyűjtöttek, amikor rájuk tört a vihar, és villámcsapás végzett az asszonnyal az erdő szélén. Ott állt Hrisztofor, és nem akarta elhinni, hogy halott a felesége, hisz az előbb még élő volt. Megrázta a vállát, vizes haja a férfi karjára hullott. A felesége arcát dörzsölte. Ujjai alatt hangtalanul mozgott a nő ajka. Tágra nyílt szeme a fenyőfák csúcsát nézte. Hrisztofor próbálta rávenni arra a feleségét, hogy keljen föl, és térjen haza vele. Hallgatott. És semmivel sem lehetett rábírni arra, hogy megszólaljon.

Aznap, amikor új helyre költözött Hrisztofor, fogott egy közepes méretű nyírfakéregdarabot, és följegyezte rá: végtére is már felnőtt emberek. Végtére is már egyéves múlt a gyerekük. Gondolom, jobb lesz nekik nélkülem. Némi töprengés után még hozzáfűzte: s ami a legfontosabb, ezt tanácsolta a sztarec.

{1} Az orosz ruka főnév jelentése kéz. (A fordító)