Mikki Brammer

Minden, amit
megbántam

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Mikki Brammer: The Collected Regrets of Clover

St. Martin’s Press, New York, 2023

Fordította Szabó Olimpia

Copyright © Mikki Brammer, 2023

Hungarian translation © 2023 Szabó Olimpia

Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóillusztráció © Nadezda Grapes / iStock / Getty Images

Borítóterv © Váraljai Viktória

Szerzőfotó © Mark Wickens

ISBN 978-963-620-170-8

Felelő kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

A szöveget gondozta Tomka Eszter

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Tartalom

1

2

Carl Lindgrennek, aki megtanított rá, hogy ott keressem a szépséget, ahol látszólag nincs. És Cloverlea asszonyainak, akik arra tanítottak meg, hogy a csodát keressem.

1

Ötéves voltam, amikor először láttam meghalni valakit.

Mr. Hyland, az óvó bácsim jó kedélyű, pocakos ember volt, fénylő fejéről és tökéletesen kerek arcáról mindig a hold jutott eszembe. Az egyik délután törökülésben ültünk előtte az osztálytársaimmal a durva szövésű szőnyegen, és megbűvölten hallgattuk, ahogy átszellemülten mesél Nyúl Péter kalandjairól. Emlékszem, húsos combja kétoldalt lelógott a gyerekekre méretezett faszékről, amin ült. Rózsásabb volt az arca a szokásosnál, de ki vethette volna a szemére, hogy lázba hozza Beatrix Potter fordulatos története?

Amikor a történet a csúcspontjára ért – Nyúl Péter elveszítette a dzsekijét, miközben a gonosz Mr. McGregor elől menekült –, Mr. Hyland elhallgatott, mint aki hatásszünetet tart. Zakatoló szívvel, izgatott várakozással néztünk rá. De nem folytatta, hanem csuklásszerű hangot hallatott, és kiguvadt a szeme.

Aztán eldőlt, mint a kivágott vörösfenyő.

Mi csak ültünk mozdulatlanul, elkerekedett szemmel, és nem tudtuk eldönteni, hogy szeretett óvó bácsink, aki a drámai előadásmód híve volt, most is csak az izgalmat kívánja-e fokozni. Miután hosszú percek múlva sem mozdult meg – még csak nem is pislogott nyitott szemével –, mindenki rémült visításba kezdett.

Vagyis mindenki, csak én nem.

Közelebb húzódtam Mr. Hylandhez, és hallottam, ahogy az utolsó lélegzete kiárad a tüdejéből. Az éktelen lármára több felnőtt is beszaladt a terembe, én meg csak ültem nyugodtan Mr. Hyland mellett, és fogtam a kezét, mialatt teljesen kifehéredett az arca.

Az „eset” után az óvoda azt javasolta a szüleimnek, hogy vigyenek pszichológushoz, ők azonban finoman szólva is csak önmagukkal foglalkoztak, és nem vettek észre különösebb változást a viselkedésemben. Kaptam egy fagyit, megveregették a fejemet, és – mivel mindig is furának tartottak egy kicsit – úgy ítélték meg, hogy jól vagyok.

Többnyire jól is voltam. De azóta is azon gondolkodom, hogy mik lettek volna Mr. Hyland utolsó szavai, ha történetesen nem egy vásott nyúlról mesél.

2

Nem akartam én számolni, hány embert látok elmenni Mr. Hyland harmincegy évvel ezelőtti halála óta, de a tudattalanom szorgalmasan könyvelt. Főleg azóta, hogy imponáló mérföldkőhöz közeledtem – ma kilencvenhétre ugrott a számláló.

Álltam a Canal Streeten, néztem a halottasház furgonja után, ahogy besorol a forgalomba. Mint a futó, aki továbbadta a stafétabotot. Teljesítettem a feladatomat.

A halál szagát a kipufogógázok, a szárított hal és a tamarind erős szaga ellenére is az orromban éreztem. Nem az oszlásnak indult test szagára gondolok – azt voltaképpen soha nem éreztem, mert én csak addig maradtam a haldoklóval, amíg át nem lépett a küszöbön ebből a világból a másikba. Arra a jellegzetes szagra gondolok, amit akkor érezni, amikor közel a halál. Nehéz leírni, de olyasmi, mint amikor a nyár észrevétlenül őszbe fordul, és valahogy megváltozik a levegő, de nem tudjuk, miért. Sok éve dolgoztam haláldúlaként, tévedhetetlenül felismertem ezt a szagot. Ebből tudtam, hogy valaki menni készül. És ha voltak mellette hozzátartozók, szóltam nekik, hogy eljött a búcsúzás ideje. De aznap nem voltak hozzátartozók. Meglepő, milyen sokszor nincsenek. Igazság szerint ha én nem vagyok ott, a kilencvenhét ember fele egyedül hal meg. Majdnem kilencmillió ember lakik New Yorkban, mégis a magányosok városa, akik sok mindent megbántak. Én abban segítek nekik, hogy utolsó pillanataikban egy kicsivel kevésbé legyenek magányosak.

Guillermóhoz egy szociális munkás küldött egy hónappal ezelőtt.

– Előre szólok – figyelmeztetett a telefonban. – Dühös, megkeseredett öregember.

Nem zavart – ez többnyire azt jelenti, hogy az illető fél, úgy érzi, hogy senki sem szereti, és egyedül van. Amikor tehát az első látogatásaim alkalmával Guillermo jóformán levegőnek nézett, nem vettem személyes sértésnek. Aztán amikor a negyedik alkalommal elkéstem, mert véletlenül kizártam magam a lakásomból, könnyes szemmel nézett rám, miközben leültem az ágya mellé.

– Azt hittem, már nem is jön – mondta egy elhagyott gyermek csendes kétségbeesésével.

– Mindig jövök, ezt megígérhetem – szorítottam meg a kezét, amin papírszerű volt a bőr.

És mindig betartom, amit ígérek. Kiváltság, hogy életének utolsó napjaiban elkísérhetek egy haldoklót – különösen akkor, ha rajtam kívül nincs kibe kapaszkodnia.

Hópelyhek kavarogtak a levegőben a kínai negyedben, ahogy hazaindultam Guillermo zsúfolt garzonlakásából. Buszra is szállhattam volna, de mindig tiszteletlenségnek éreztem volna, ha rögtön visszatérek a mindennapok megszokott rendjéhez, miután épp meghalt valaki. Jólesett, ahogy gyaloglás közben a jeges levegő az arcomba vágott, és minden lélegzetvételemmel felhő formálódott, majd tűnt el – mindez azt bizonyította, hogy én még itt vagyok, még élek.

Ahhoz képest, hogy nyilván megszoktam már a halált, egy kicsit mégis mindig kizökkentett. Itt volt a Földön egy ember, és most már nincs. Hogy hová lett, azt nem tudtam – spirituális kérdésekben jobbára agnosztikusnak vallottam magam, ami abban is segített, hogy elfogadjam a klienseim választott hitét. Akárhol volt is Guillermo, reméltem, hogy nem vitte magával a keserűségét. Amennyire meg tudtam ítélni, nem lehetett túl jóban Istennel. Keskeny ágya fölött kis fafeszület lógott a falon a szakadozott, megsárgult, sarkainál felpöndörödő tapétán. Csakhogy Guillermo sosem úgy nézett rá, mint aki megnyugvást igyekszik meríteni belőle; lopva rá-rá pillantott, mintha kerülné egy hatalmi figura tekintetét. Általában úgy feküdt, hogy háttal legyen neki.

A három hét alatt, amíg Guillermóhoz jártam, aprólékosan megismertem az életterét. Egyetlen ablakát kívülről vastag koszréteg borította, amely megszűrte a napfényt, és ettől az alkalomhoz illő félhomály uralkodott a lakásban. Fülsértően csikorgott fém a fémen, valahányszor Guillermo helyzetet változtatott rozoga ágyában. Csontig hatoló huzat jött mindenhonnan és sehonnan. Konyhaszekrényének gyér felszereltsége – egy bögre, egy tálka, egy tányér – egyedül leélt életről tanúskodott.

Guillermóval összesen talán csak tíz mondatot váltottunk a három hét alatt. Nem kellett ennél többet beszélnünk. Mindig hagyom, hogy a haldokló vezessen, hogy ő döntse el, akar-e beszélgetni utolsó napjaiban, vagy inkább csendre vágyik. Ki sem kell mondania, anélkül is tudom. Az én dolgom az, hogy nyugodt legyek, hogy vele legyek, mialatt utolsó, értékes pillanatait éli.

Az a legfontosabb, hogy ne fordítsuk el a fejünket senki fájdalmától. Nemcsak a működését lassan befejező test fizikai fájdalmától, hanem attól az érzelmi tehertől sem, hogy lassan lejár az idő, és jobban is le lehetett volna élni az életet. Ha a haldoklóknak megadatik a lehetőség, hogy a legkiszolgáltatottabb állapotában megmutassák magukat, az minden szónál jobban gyógyít. Nekem jutott ez a megtiszteltetés, nekem mutatták meg magukat – én a szemükbe néztem, nyugtáztam a fájdalmukat, és nem próbáltam enyhíteni még akkor sem, ha mérhetetlen szomorúság telepedett rám.

Még ha megszakadt is értük a szívem.

A lakásomban szinte fullasztó volt a meleg Guillermóéhoz képest. Leráztam magamról a gyapjúszövet kabátomat, és óvatosan a bejárati ajtó melletti fogasra halmozott téli holmi tetejére terítettem. A fogas tiltakozva ledobta magáról. Otthagytam a földön gyűrött halomban, hogy majd később foglalkozom vele – a lakásomban halmozódó holmi nagy részével ez volt a tervem.

Az igazsághoz hozzátartozott, hogy nem minden volt az enyém. Az irigylésre méltó helyen lévő két hálószobás lakást a nagyapám halála után örököltem meg. Pontosabban gyerekkorom óta szerepelt a nevem a lakásbérleti szerződésben. Ez zseniális húzás volt a nagyapámtól, mert nem létezett az az agyafúrt New York városi ingatlankezelő, amely ezek után kitehetett volna a lakásból, amelynek a lakbérét törvény szabályozta. Tizenhét éven keresztül laktunk együtt annak a barna homokkő háznak a második emeletén, amely a gondosan karban tartott West Village-i szomszédaihoz képest viszonylag elhanyagoltnak látszott. Nagypapa több mint tizenhárom éve meghalt már, de még mindig nem bírtam rávenni magam, hogy átnézzem és kiselejtezzem a hagyatékát, helyette az én holmimat fokozatosan a rendelkezésre álló korlátozott helyre pakoltam. Hiába néztem szembe mindennap a halállal, úgy látszik, azt még mindig nem tudtam elfogadni, hogy Nagypapa örökre kilépett az életemből.

A gyász megtréfálja az embert – elég egy ismerős kölni illatfoszlánya, vagy ha látni véljük az illetőt a tömegben, és már áradnak is az addig valahová gondosan elrekkentett érzelmek, hogy el bírjuk viselni az illető elvesztésének fájdalmát.

Kezemet egy bögre gőzölgő Earl Greyen melengetve álltam a könyvespolcaim előtt, amelyen Nagypapa biológia-tankönyvei, dohos atlaszai és tengeri utazásokról szóló regényei sorakoztak szorosan egymás mellett. Három vastag, kopott füzet volt közéjük szuszakolva, amelyek nem annyira a külsejük, hanem a gerincükre írt egy-egy szó miatt lógtak ki közülük. Az elsőn a MEGBÁNÁSOK, a másodikon a TANÁCSOK, a harmadikon a VALLOMÁSOK. Tűz esetén az állataimon kívül ezeket menekíteném ki a lakásból.

Amióta haláldúlaként dolgoztam, mindig leírtam, mik voltak a kliensem utolsó szavai, mielőtt elszállt belőle az élet. Azt tapasztaltam az évek során, hogy az emberek szükségét érzik, hogy mondjanak valamit, amikor már érzik a véget, valami jelentőségteljeset – mintha ráébrednének, hogy több lehetőségük nem lesz nyomot hagyni a világban. Ezeket az utolsó üzeneteket általában három kategória valamelyikébe lehetett sorolni: azok a dolgok, amiket most már másképpen csináltak volna, azok a dolgok, amiket megtanultak, és a titkok, amiket addig megtartottak, most azonban fel akartak tárni. Szent kötelességemnek éreztem, hogy feljegyezzem a mondanivalójukat, főleg amikor rajtam kívül nem volt más a szobában. De még ha volt is, a családtagok általában elmerültek a gyászban, eszükbe sem jutott, hogy leírják. Én viszont mindig gondosan elcsomagoltam az érzéseimet.

Letettem a teámat, és lábujjhegyre állva felnyúltam a VALLOMÁSOK feliratú füzetért. Régóta nem írtam bele semmit. Újabban mintha mindenki megbánásokkal érkezett volna a halál küszöbére.

Elhelyezkedtem a kanapén, és üres oldalra lapoztam a bőrkötésű füzetben. Gyöngybetűkkel felírtam Guillermo nevét, címét, az aznapi dátumot és a vallomását. Hogy őszinte legyek, nem számítottam rá, hogy beszélni fog – éreztem, hogy távolodik, és azt hittem, már nincs eszméletén. De aztán kinyitotta a szemét, és kezét a karomra tette. Nem drámaian, hanem csak könnyedén, mint akinek a szobából kifelé menet eszébe jut valami.

– Amikor tizenegy éves voltam, véletlenül megöltem a húgom hörcsögét – suttogta. – Bosszantani akartam a húgomat, ezért nyitva hagytam a ketrec ajtaját, és eltűnt a hörcsög. Három nap múlva találtuk meg a kanapé párnái közé szorulva.

Amint a szavak elhagyták a száját, súlytalanul elernyedt a teste, mintha egy úszómedencében lebegne a hátán.

És meghalt.

Akaratlanul is a hörcsög jutott eszembe, amikor este körém sereglettek az állataim a kanapén. George, a tömzsi buldog, amire hat évvel ezelőtt találtam rá a földszinten, amint a kukákban turkált, a térdemre támasztotta nedves állat. Lolát és Lionelt, a cirmos testvérpárt kicsi korukban hagyta valaki egy dobozban a Carmine Street-i templom előtt, onnan hoztam el őket, és most nyolcas alakban, felváltva jártak a bokám körül. Bundájuk selymessége megnyugtatott.

Próbáltam nem elképzelni, hogy szenvedett-e a hörcsög. Elég törékeny kis jószág, biztosan nem tartott sokáig. Szegény Guillermo, ötven éven keresztül mardosta a bűntudat.

A telefonomat a kanapé kopott karfáján egyensúlyoztam, rápillantottam. Csak olyankor csöngött – autóbiztosításokkal kapcsolatos automata hívásokat és áladóhivatali megkereséseket leszámítva –, ha valaki meg akart bízni. Nem szereztem jártasságot a társasági életben. Ha az ember egyke, és az introvertált nagyapja neveli fel, megtanulja értékelni a saját társaságát. Nem mintha ellenemre lett volna a barátkozás, de ha senkihez nem kerülök közel, nincs is kit elveszítenem. Márpedig én elég embert elveszítettem már.

Néha mégis eltűnődtem rajta, hogyan jutottam idáig: harminchat éves voltam, és akörül forgott az életem, hogy mikor hal meg egy újabb idegen.

Beszívtam a teámból felszálló bergamottillatot, lehunytam a szememet, és hetek óta először végre elengedtem magamat. Elég fárasztó folyamatosan elfojtani az érzéseimet, de ettől végzem jól a munkámat. A klienseim kedvéért mindig nyugodtnak és kiegyensúlyozottnak kell lennem, még olyankor is, amikor félnek, pánikba esnek, és nem tudják elengedni az életet.

Elkezdtek fölengedni az érzéseim. Nekidőltem a kanapé párnáinak, és hagytam, hogy szomorúság ülje meg a szívemet, belesajduljon a vágyakozásba.

Nem véletlenül tudtam, hogy ez a város tele van magányos emberekkel.

Közéjük tartoztam.