Table of Contents

- 1. fejezet - Dalverseny

- A kezdet

- A folytatás…

- A döntő

- 2. fejezet - Rajongói oldal

- Első botladozások az Interneten

- Kapcsolatfelvétel

- Palacsinta

- Az első koncert

- Udvarlás

- Meglepetéskoncert

- Az első leszúrás

- Hozza létre a saját közösségi hálózatát

- 3. fejezet - Rajongói oldal

- Zoli meghívása az oldalra

- Az első komolyabb beszélgetés

- Zoli regisztrációja az oldalra

- Az internetes háttérmunka kezdete

- Beindult a chat

- A klipforgatás

- Fogd fel végre, ismert vagy!

- Az eredeti hanglemez

- A szülinap

- Új tagok az oldalon

- Andi rábeszélő képessége

- Fotók válogatása

- Zenei történelemírás

- 4. fejezet - Háttérmunka

- Levelek

- Karácsonyi ajándékok

- Ez történt még karácsony előtt

- Andi szülinapja

- Egy kis szívesség

- Még egy-két szívesség

- Chat és egyéb írások

- Készülődés Zoli névnapjára

- Az első veszekedés

- Barátságban létezik megcsalás?

- A honlapverseny

- Egy új dal

- Andi peches napja

- Zoli hangja

- A zene az kell

- A jelölés

- Andi gyanúja

- Az esküvő

- Egy éves a rajongói oldal

- Élesedő viták az oldalon

- A rajongói oldal találkozója

- Találkozás Zsuzsikával

- Az új honlap

- 5. fejezet - Andi önálló munkája

- IWIW

- A rajongói oldal megszűnése

- Új karácsonyi dal

- Ajándékdal Zolinak

- Andi megjelent cikke

- Kell egy menedzser

- Itt a vége?

- Ajánló

- A szerző bemutatkozása

Árián-Szigethy Flóra

A ZENE MÉGISCSAK KELL

© Árián-Szigethy Flóra 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-639-228-4

Borító Szabó Borka, Szopos Katalin

Kiadja a HELMA kiadó 2023

Tartalom

1. fejezet - Dalverseny

A kezdet

A folytatás…

A döntő

2. fejezet - Rajongói oldal

Első botladozások az Interneten

Kapcsolatfelvétel

Palacsinta

Az első koncert

Udvarlás

Meglepetéskoncert

Az első leszúrás

Hozza létre a saját közösségi hálózatát

3. fejezet - Rajongói oldal

Zoli meghívása az oldalra

Az első komolyabb beszélgetés

Zoli regisztrációja az oldalra

Az internetes háttérmunka kezdete

Beindult a chat

A klipforgatás

Fogd fel végre, ismert vagy!

Az eredeti hanglemez

A szülinap

Új tagok az oldalon

Andi rábeszélő képessége

Fotók válogatása

Zenei történelemírás

4. fejezet - Háttérmunka

Levelek

Karácsonyi ajándékok

Ez történt még karácsony előtt

Andi szülinapja

Egy kis szívesség

Még egy-két szívesség

Chat és egyéb írások

Készülődés Zoli névnapjára

Az első veszekedés

Barátságban létezik megcsalás?

A honlapverseny

Egy új dal

Andi peches napja

Zoli hangja

A zene az kell

A jelölés

Andi gyanúja

Az esküvő

Egy éves a rajongói oldal

Élesedő viták az oldalon

A rajongói oldal találkozója

Találkozás Zsuzsikával

Az új honlap

5. fejezet - Andi önálló munkája

IWIW

A rajongói oldal megszűnése

Új karácsonyi dal

Ajándékdal Zolinak

Andi megjelent cikke

Kell egy menedzser

Itt a vége?

Ajánló

A szerző bemutatkozása

1. fejezet - Dalverseny

A kezdet

Hát elkezdődött! Ez az első élő adás! Andrea befészkelte magát az ágyába, kellemes hangerőre állította a tévét, ami elnyomja a háttérzajt, de mégse üvölt. A megszokott mindennapok után jól esik egy kis könnyed szórakozás. Pont olyan, mint ez a tehetségkutató dalverseny. Elvisz egy teljesen más világba. Lehet róla ábrándozni, mi volna, ha ott ülne a nézőtéren, de annyira nem köti le, hogy csak ezen járjanak a gondolatai, tehát hétfőn újra indulhat a megszokott munka. Persze tévedett. A munkatársai, fiai iskolatársai is nézték, így egy idő után már a munkahelyen, otthon is, ha meglátogatták a fiúkat a haverok, erről beszéltek, de nem ugranék ennyire előre.

Andi az élő adásoktól szokta nézni ezeket a műsorokat. A válogatások nem érdeklik. Ott sok olyan embert mutatnak be, akin mindenki jót nevet. Nem szeretett senkit kinevetni, kedvencet pedig úgyse tudott választani a fél perces bevágásokból. Se arc-, se névmemóriája nincs. Szóval megvárta az első élő adást. Nem akart most sem kiválasztani senkit, akiért szoríthat. Mindig fájt és dühítette, ha az illető kiesik. Ilyenkor hetekig nem nézte a műsort, aztán az utolsó egy-két adásra csak bekapcsolta a televíziót, akkorra meg már kizökkent a lendületből, és teljesen kívülállóként szemlélte az eseményeket. Mintha nem is ugyanaz az adás lenne, mint amit elkezdett nézni. Nagy hajtás volt a munkahelyen, szüksége volt erre a kis könnyed kikapcsolódásra.

Az első közös dal tetszett neki. Sorban énekeltek a fiatalok. Hát… a kőkemény elhatározása, hogy nem lesz kedvence, percek alatt romba dőlt. Csak megdobbant a szíve egy versenyző hallatán. – Oké, akkor lesz, akinek szorítani fogok – gondolta, de elhatározta, nem választ ki egyet, hanem többet. Így, ha valamelyik kiesik, még mindig lesz kinek drukkolni! Volt ott egy fiúcska, musical-t énekelt, de valami gyönyörűen!

– Nem vagy normális! Musical-lel akarod megnyerni?! Láttad Te az előző adásokat? Valami ritmusosabbat énekelj, édes gyermek! Itt fiatalok szavaznak, nem az idősebbek! – hangosan veszekedett vele. A férje a konyhában beszélgetett a két fiával, aki azonnal berohant a szobába.

– Te meg kivel veszekszel? – kérdezte.

– Hát, vele! – Mutatott a tévére, ahol Zoli csak kedvesen mosolygott rá, nem törődve a dühével. Lehet, hogy ő már akkor is tudta, amit Andi még nem? Később jött rá, mennyire nem ismeri a fiatal korosztályt, mert rengetegen szavaztak Zolira! A férje arcán látszódott, erősen fontolgatja egy elmeorvos felhívását, de aztán mégiscsak visszament a fiúkhoz.

A zsűri kiválasztotta a maga nyolc versenyzőjét, Andi kedvence nem volt benne. – Na, ezt se lesz érdemes nézni! – gondolta. Valahogy Zolinak mégiscsak sikerült annyi rajongót maga mögé állítani, hogy továbbmehessen. Két embert juttathatott tovább a közönség. – Ilyenkor általában az egyik félúton kiesik, a másik a döntőig jut, de sose nyer. Vajon melyikük menetel végig? – morfondírozott magában Andi. A „Zene az kell” gyönyörű volt, ahogy Zoli énekelte. Ekkor még nem jegyezte meg a nevét, csak a hangja és a dal ragadta meg, de elhatározta, akkor se szereti meg. Meggyőződése volt, hogy musical-ekkel maximum félidőig jut el. – Kell még egy-két kedvenc! Majd a következő adást tudatosabban figyelem – határozta el magát.

***

A folytatás…

Elérkezett a második adás. – Remélem, emlékszem még a musical-es srác arcára. Mindegy. Csak felismerem a hangjáról, ami még a fülembe cseng – gondolta Andrea. Újra elhelyezkedett a kényelmes ágyikóban, és átadta magát a műsornak. – Szép az első közös dal…– állapította meg. Hááát… a most énekelt királyos dal nem lesz a kedvencem, de a hangi adottságok tényleg a helyén vannak, és ez legalább a fiataloknak szól. Kell még néhány kedvenc, jó, ha félútig eljut ez a fiú!

Az egyik zsűritag a szokásos módon újra kóstolgatott valakit. Olyan intelligens stílusban válaszolgatott az énekes, hogy egyből szimpatikus lett, pedig az angol dalokat nem szerette. Nem értette. Ő lett a másik kedvenc. Ezzel a párbeszéddel nyerte meg Andit.

A következő adásban sajnos Zoli is angolul énekelt. – Ez a fiú sem tud magyarul – állapította meg. – Pedig benne bíztam! Oké, tudom, hogy ez volt a feladat! – Úgyhogy ez az adás nem igazán hagyott mély nyomot benne.

A negyedik döntő november elsejére esett. Megint szépen kitakarított. A kisebbik gyermeke pedig koszos cipővel mászott végig a szobán.

– Veszed le! Mindjárt jönnek a fiúk! Nehogy már nekem azt lássák, milyen mocsok gyűlt fel egy hét alatt! – kiabált vele.

– Milyen fiúkat hívtál te ide? – kérdezte csodálkozva.

– Hát, Imit és Zolit – már a keresztnevükre is emlékezett!

– Ők kik?

– Perceken belül kezdődik a műsorom! Állandóan kimosolyognak a tévéből. Ne lássák nekem a koszt!

Látta a fia arcán, hogy ő is elmebetegnek hiszi, de kivételesen vita nélkül vette le a cipőjét. Bevonult a kisszobába a bátyjával együtt, és nem zavarták. Jobbnak látták, ha ráhagynak anyjukra mindent. Jól is tették. Ez az adás fergeteges volt! Imi is magyarul énekelt. Mindenki azt mondja, angolul lehet igazán hallani, kinek milyen jó a hangja. Andi magyarul szerette. Akkor hallja igazán, mennyire éli át a dalt. Imi előadásában nagyon szépen szólt ez az ének. Elégedett volt a második kedvenc kiválasztással is. Szóval nem csak szimpatikus, de tényleg jól is énekel! Zoli ismét magyarul dalolt. Nagyon kellemes és megható volt! A zsűri meg csak szidta. De miért? Egyszerűen gyönyörű volt! Ekkor már videóra vette a műsort, hogy hétközben, ha rossz a kedve, csak elindítsa, és kicsit kikapcsolja az agyát. Négyszer–ötször nézte újra a kedvenc részeket két adás között. – Szóval Zoli, ha már idáig eljutottál a támogatásom nélkül a dalaiddal, akkor megérdemled a támogatásom! – gondolta. – Ha van elég rajongód, és többen gondolják ezt, amit én, még az utolsó adásig is eljuthatsz. Remélem, hogy így van! – motyorogta magában, és felhívta a megadott számot.

– Zoli vagyok. Köszönöm, hogy rám szavaztál – hallatszott a telefonból.

A nagyobbik fia megkérdezte:

– Mit csinálsz, anya?

– Zolival beszélgetek. Csak gyorsan letette. Biztos sokan keresik… De legalább már tegeződünk! – tette hozzá.

Már a nagyfia is érezte, nincs minden rendben az anyjával, de nem szólt, csak nézett a gyönyörű fekete szemeivel.

– Megpróbálom még egyszer! – mondta nagy lelkesen. Végighallgatta újra a szöveget. – Szívesen, kedves Zoli, kitartást, akármit mond a zsűri, én veled vagyok! – mondta a telefonba, de már csak a sípolást hallotta.

A nagyfia „anyám megőrült” tekintete cseppet sem ijesztette meg, miközben a gyermek visszament a kisszobába.

Másnap Andi nagyobbik fiát meglátogatta néhány osztálytársa. Olykor együtt tanultak. Aznap viszont Imi, Zoli és Attila volt a téma a dalversenyből.

– Miért nem fogadjátok el egymás ízlését? Nem vagyunk egyformák! Mindhárom fiút sokan szeretik, ha idáig eljutottak – szólt bele a vitába az anya.

– Andi néni is nézi a műsort? – csodálkozó szemek meredtek rá.

– Hát, persze!

– És kinek tetszik drukkolni?

– Iminek és Zolinak – volt, aki helyeselt, volt, aki kijelentette, hogy Attila sokkal jobb.

Ettől a pillanattól kezdve nem volt olyan alkalom, hogy meg ne osszák egymással a nézeteiket. Elindult egy beszélgetés a gyerekek és Andi között. Nagyon hálás volt az anya a versenyzőknek. Már régen nem beszélgetett a gyermekeivel, csak az iskoláról, ahol soha nem történik semmi. Kamaszodtak. Ezek a kötetlen beszélgetések közelebb hozták egymáshoz a családtagokat is. A fiúk legtöbbször húzták a szájukat, hogy ez olyan lányos beszélgetés, persze füleltek rendesen, Andi közölte is velük: – Sajnálom, nőuralom van!

Szépen menetelt előre Imi és Zoli.

Az egyik osztálytárs, Ildi, azzal dicsekedett, hogy volt klubkoncerten. Megmutatta a Zolitól kapott aláírást is.

– Nekem nem szereztél? – kérdezte felháborodottan Andrea.

– Nem tudtam, hogy kell… – védekezett a kislány.

– Ha legközelebb mész, hozz nekem Imitől és Zolitól is aláírást! Karácsonyi ajándékba ezt kérem a Jézuskámtól. Ha nem hozol, többet nem jöhetsz ide! – fenyegette meg a gyermeket, aki természetesen nem vette komolyan. Bölcsis kora óta ismerték egymást. Már ott egy csoportban volt a nagyobbik gyermekével, Gergővel.

A hatodik adásban az egyik női zsűritag megjegyezte, Zolinak milyen szép vállai vannak. Fekete trikóban volt. Andi eddig nem is figyelte ilyen szemmel a műsort. Persze megállapította, hogy a tévén keresztül nem annyira jön át: Zoli kedvesebb, de Imi fotogénebb. Egyébként tényleg jól nézett ki mind a kettő. A dalok szépen szóltak. Persze a zsűrinek ez se tetszett.

Következő szombaton a család kitalálta, hogy menjenek vásárolni. Velük kellett mennie Andinak is. Elkezdődött a műsor, mire hazaértek. Gyorsan bepakolta a fagyasztóba és a hűtőbe a romlandó dolgokat, aztán irány a szoba, tévét bekapcsolni, a többi ráér a reklám alatt. A család persze már nem tudta szó nélkül hagyni a dolgokat:

– Anya, én a konyhában szeretném nézni a dalversenyt – mondta a nagyobbik fiú.

– Szó se lehet róla! Ott nincs kitakarítva, nem volt rá időm! Csak a szobában szabad nézni! Ne égessetek már, legyetek szívesek! Mit szólnak a fiúk, ha meglátják a rendetlenséget?

– De a rengeteg ruha ott van a vasalódeszkán. Arra mit szólnak? – kötözködött a kisebbik fiú.

– Köszi, édesem! Betehetem a kisszobába? Oda nem látnak be.

– Nehogy már! Akkor nem férünk el – mondták szinte egyszerre.

– Jó, akkor félrehúzom a sarokba – és gondosan megvizsgálta, nyújtogatta a nyakát, figyelte a képernyőt, hogy a tévéből ellátni-e oda. A gyerekei már belementek a játékába.

Amikor bekapcsolta a tévét, már Zoli énekelte is az első dalát, de ebben az adásban két dalt énekelt mindenki, így pont nem maradt le semmiről.

Mikulás környékén karácsonyi dalokat énekeltek. Gyönyörű volt, persze a zsűri megint talált kivetni valót az előadásokban. Andi megvolt elégedve a fiúkkal. Választani még mindig nem tudott közöttük. Már csak hárman voltak versenyben. Imi, Zoli és Attila. Elindult az esélylatolgatás: ha Imit juttatja tovább a zsűri, meg is nyeri, ha Attilát, akkor simán nyer Zoli, aki még mindig remekül állt. Itt Iminek drukkolt Andi. Imi–Zoli párbajt szeretett volna látni az utolsó adásban. Be is jött.

A nagyfia, Gergő osztálytársai megint Andiéknál töltötték a délutánt. Egy újságot lapozgattak.

– Nekem nem hoztatok? – kérdezte Andrea.

– Andi néninek adom. Nekem úgyis csak Zoli posztere kell belőle – majd Ildi laza mozdulattal kitépte a közepéből és átnyújtotta az újságot.

Egy másik lány Attila teljes oldalas képét szedte ki, Andi szép lassan azt vette észre, hogy csak Imi maradt, és egy közös fotó. Mosolygott magában.

***

A döntő

A döntő délutánján Gergőt újra meglátogatták az osztálytársai. Andi nagy meglepetésére tényleg megkapta Ilditől az aláírt fényképeket. Volt újabb klubkoncerten, és szerzett neki a két fiútól. Jól indult a délután. Zoli a gyönyörű írásával kiírta a teljes nevét, Imi csak a monogramját. Mondta is Ildinek:

– Miért nem szóltál rá?

– Mert sokan vették körül! El se tetszik hinni, mekkora tömeg volt! Zolit is sokan vették körül, oda akartam férni. Közös képem is van! – dicsekedett vele.

Ekkorra Ildi kőkemény Zoli rajongó lett. Imihez csak Andi kedvéért lépett oda. Nem hibáztathatta, hogy rá se nézett az aláírásra, csak azt leste, el ne tűnjön Zoli a szeme elől. Ildi észrevett némi hálás tekintetet Andin a dedikált fotókért, még egy mosoly is megjelent az arcán.

Esélylatolgatások folytak mindenfelé. Kiderült, Andi egyik munkatársa is Zolinak szurkolt. Gergő osztálytársainak fele Zoli, másik fele Imi rajongó volt. Anditól is kérdezték a gyerekek, szerinte ki fog nyerni?

– 49–51% arányban Imi – jelentette ki határozottan. Ekkor vette észre, hogy itt egy felnőtt beszélget a gyerekekkel. Minden szavát elhitték, mintha egy felnőttnek sohasem szabadna tévedni, és mindent tudnia kellene. Kicsit ettől a felismeréstől meg is ijedt, hiszen az Imi rajongók hatalmas örömujjongásba kezdtek, a Zoli rajongók teljesen elkeseredtek. Mintha már ez lenne a hivatalos végeredmény, pedig az adás még csak este lesz.

– Megszoktam a realitást, és ez az, bár semmi nem dőlt el. Ez persze csak tipp, gyerekek! – próbálta menteni a menthetőt.

– Zoli mindig hamisan énekel! – szólt közbe Ildi barátnője, Vivi. Ő inkább Iminek drukkol.

– Nekem énekelhet olyan hamisan, ahogy csak akar. Nincs hallásom, így nem hallom. Néha ez is előny! – mosolygott Andi. – Ez egy tehetségkutató verseny. Itt nem profik csapnak össze. Majd megtanulja! Ráadásul megnyerő személyiség mindkettő, és Zoli kellemes hangszínű gyermek.

Ildi rosszalló tekintete leírhatatlan. Ha ölni tudna a szemével, azt hiszem, Andi már nem élne.

– Miért? Nem kellemes a hangja? – kérdezte csodálkozva. – Úgy tudom, te Zoli rajongó vagy.

– De! Csak nem gyermek! – szinte veszekedett Andival.

– Neked nem. Nekem igen – próbált jól kijönni a helyzetből. – És már tegeződünk is! – de a viccelődésre sem enyhült Ildi tekintete.

Persze, el kellett magyarázni a tegeződést, hiszen tudták, hogy még sose találkozott vele, de ha vezetékesen szavazunk, tegeződve köszöni meg. Azt hiszem, aznap sokan választották a vezetékest az SMS helyett, hogy hallhassák Zoli hangját.

Amint hazaindultak a fiatalok, Andi befejezte a takarítást. Jönnek a fiúk! A gyermekei bevonultak a kisszobába, a férje dolgozni ment. Végre nyugalom van a lakásban!

Elkezdődött a Finálé. A közös dal után Zoli kezdte az önálló dalokat. Nagyon izgult. Andinak nem nagyon jött be a dal, de a női zsűritag végre némi jót is mondott. Imi dala viszont nagyon tetszett neki. Az első közös dalban valami fantasztikus volt mindkét fiú! Hát, ezért nem tudott sose választani! Újra Zoli következett. Ez az ének inkább a fiataloknak szólt, de nem volt rossz. A tánc kimondottan tetszett. A duettekből Andinak Zoli jött ki jobban. Imi duett dalától annyira nem volt elájulva, mint a zsűri. És még mindig csak szidták Zolit! Megint veszekedett a tévével. A család, már nem is figyelt fel rá:

– Ha már idáig eljutott, olyan nagyon rossz nem lehet! Nagyon sokan szeretik! Azt hiszem, megérdemelne némi biztatást tőletek is. Nektek senki nem mondta, hogy ez a Finálé? Tízezerből a két legjobbat hallgatjátok! És ha hamis? Mondjuk én nem hallom, de majd megtanulja! Ez nem egy profi verseny, hanem tehetségkutató, ahol amatőrök indulnak, nem kiforrott művészek!

A zsűri persze ügyet se vetett rá. Zoli ennek ellenére nagyon elhúzott. Úgy látszik, sokan látják úgy, mint Andi. Örült, hogy a többség vele ért egyet, és nem a zsűrivel. Sajnos, ezekben a műsorokban, ha névvel mutatják meg az állást, sose az nyer, aki jelen helyzetben vezet. Gyorsan dobott öt szavazatot Zolira. Ennyit szánt erre az adásra, hadd legyen kiélezettebb a verseny! Ha Imit tényleg annyival jobbnak érezte volna, mint ahogy a zsűri beállította, talán egyáltalán nem is szavaz. Ezzel a pár telefonnal csak ellensúlyozni szerette volna a szidásokat. Igazából még most se tudott választani.

Megint megmutatták az állást. Most név nélkül. 49–51 %. A vér meghűlt Andiban. Ugyanezt mondta délután! Tudta, hogy Imi vezet. Felrúgta a saját magával kötött megállapodást, és még öt szavazatot küldött Zolira. – Karácsonyi ajándék – gondolta. Az utolsó dalt közösen énekelték. Fergetegesen sikerült mindkettőnek! Eredményhirdetés. Nem lepődött meg Andi, hogy Imi nyert. Lemeze meg úgyis lesz mindkettőnek. Mindenkinek szokott lenni, aki bekerül az élő adásba, utána meg, ahogy a zsűri mondta, csak rajtuk áll, hogy meddig maradnak talpon. Remélte, hogy sokáig, hiszen küzdeni tud mindkettő. Zoli arcán azt látta, persze, hogy nyerni akart, de jó ez így is, és őszintén gratulált Iminek. – Édes Zolikám! Ezekért az őszinte pillanatokért tudtalak megszeretni! – gondolta Andi, miközben kicsit meg is hatódott. Boldogság, elégedettség és üresség költözött a szívébe. Ezentúl, sajnos kevesebbet fog hallani róluk.

2. fejezet - Rajongói oldal

Első botladozások az Interneten

Lassan kezdett beszivárogni az internet a háztartásokba is. A 2010-es évek elején jártunk. Eddig szinte csak a munkahelyeken volt. Andiék is érezték, lassan nem ússzák meg, hogy otthon is legyen. A nagyobbik fiú, Gergő nyolcadikos, informatikai középiskolába szeretne továbbtanulni. Andi programozó. Így kicsit ismerte az internet világát, de csak a szakmai részt. A munkahelyén nem használta másra a számítógépét. Így karácsonyra közös ajándékként otthoni internetet szavaztak meg.

Gergő osztálytársai felhívták Andi figyelmét a youtube-ra, ahol visszanézhette a régebbi adásokat is. Még szerencse, hogy talpraesett gyermekei vannak, így a segítségükkel talált néhány oldalt, ahol írnak a fiúkról. Egy–két Imi rajongóval is összefutott a közösségi oldalakon. Nagy levelezés nem alakult ki, mert ők már egy összeszokott társaság voltak. Az első Zoli rajongóval különös módon ismerkedett meg. Egy Imi rajongó kislány ráírt, hogy vegye már fel a kapcsolatot Diával, mert ő Zoli rajongó, tegnap chat-eltek, és kikészítették egymást. Andi nem értette. Egyáltalán ki az a Dia? Ráadásul a versenynek vége. Miért kell egymás torkának esni? Nem baj, ha nem szeretik a másik fiút, de tartsuk tiszteletben mások ízlését is. Szerette a legelején tisztázni, hogy ő mindkét fiút megkedvelte. Valahogy a többség elfogadta, ha meg nem, nem volt miről beszélnünk. Azon a rajongói oldalon rátalált Diára, aki nagyon nem akarta elhinni, hogy ő is kedveli Zolit. Ez körülbelül nyár közepén tudatosult Diában, amikor Andi szinte az elsők között hívta meg a rajongói oldalára.

Amikor december végén Andi olvasta az újságban, hogy talán Zolinak nem lesz lemeze, mert a kiadók nem akarnak vele szerződést kötni, meghűlt benne a vér! Mégiscsak Zolinak kellett volna nyerni! Az első hellyel lemezszerződés is járt. Csak akkor nyugodott meg, mikor pár hónap múlva olvasta, hogy talán Zoli lemeze előbb lesz a boltokban, mint Imié. Neki mindegy volt, melyik jelenik meg előbb, csak legyen CD!

***

Kapcsolatfelvétel

Valahogy úgy alakult, hogy az egyik közösségi oldalon Andi hirtelen felindulásból ráírt valakire, akiről azt hitte, hogy Imi. Még az óta is csak a monogramos aláírása volt. Szeretett volna egy rendeset kapni. Az illető visszaírt, hogy ez csak egy rajongói oldal, de megpróbál segíteni. Persze, ha jobban megfigyelte volna, tényleg ki volt írva három helyen is. Két hete volt Internetük, akkor kezdett el ismerkedni ezzel a világgal. A levelekből kiderült, hogy a „srác” (így nevezte el, mert sose írta alá a nevét) ismeri Imit. Ildi azt tanácsolta, hogy kérje el tőle Imi e-mail címét. Mégis, hogy állhatna elő ezzel a kéréssel? És mit írjon neki? „Bocsi, de nem monogramot, hanem aláírást rendeltem a lányoktól, légy szíves, pótold!” Ildi erősködött, hogy csak bátran, de feltétlenül írja bele, hogy „léééécccciiiii” mert ez a varázsszó. Zolitól egy mosoly kíséretében így szedte ki az MSN címét az egyik klubkoncerten. Persze sosincs fenn. – Ildikém, édes! Ha neked megadta, akkor kb. még ezer lánynak is, tehát annyian vették fel, hogy csak a fejét kapkodná, ha bejelentkezne! – gondolta Andi, de nem szerette volna elkeseríteni Ildit azzal, hogy ezt hangosan is kimondja.

Andi beadta a derekát, ráírt a „srác”-ra. Megírta, szeretne Iminek gratulálni, no és az aláírást megszerezni. „Ha netán az e-mail címét… szóval megkaphatnám… „léééccciiiiiiiiiii, ma van a szülinapom!”-mal zártam. Tényleg aznap volt. Ha rámegy a közösségi oldalára, az ki is írja. Pár nap múlva kapott választ. Nem hitt a szememnek! „De nem tőlem tudod!” és egy e-mail cím! – Hááát, miután a nevedet sem tudom, nagyon nem tudlak beárulni!” – nevetett magában. De a „lééééccciiii” tényleg egy varázsszó! Elkezdte megfogalmazni az első levelet. Igyekezett elérni, hogy ne a tőle megszokott, hat oldalas formában történjen. Azt, hogy „gratulálok”, sikerült fél oldalra redukálni. Büszke volt magára. Természetesen, a „szeretnék tőled egy autogramot”, már csak három sor volt. Szinte azonnal kapott egy két soros választ, hogy nem tudja hogyan, de majd megoldjuk. Nem bocsátkozott napi levelezésbe, békén hagyta a fiút.

Zolival is kereste a kapcsolatot. Neki is szeretett volna gratulálni. Ha már bejött Imivel! Az egyik közösségi oldalon írt neki. Persze neki is, mint mindenkinek, megírta, hogy mindkét fiút megszerette, és még ma sem tudna választani. Jobb ezt az elején tisztázni. Zolitól egy hónap múlva jött válasz, hogy semmi baj azzal, ha Imit is kedveli, ő teljesen meg van elégedve az eredménnyel. Rá két hétre újabb válasz jött ugyanerre a levélre, hasonló szöveggel. – Zolikám, én csak pár hónapja ismerkedem az Internettel, de már rájöttem, hogyha megválaszolok egy levelet, akkor törlöm, vagy megjelölöm. Így elkerülhető a dupla válasz – motyogott magában mosolyogva. Persze örült ennek a levélnek is.

***

Palacsinta

Gergő osztálytársai egyre több délutánt töltöttek Andiéknál. Zoli egy főzőműsorban szerepelt. A gyerekekkel a műsor minden részletét kivesézték, nagyokat derülve rajta. Azt meg kellett állapítaniuk, hogy Zoli tényleg kitett magáért. Bár a főző tudományát nem tudták megszemlélni, de remek programokat hozott össze a vendégeinek. Szinte az egész menüt édesanyja készítette el. Valahogy Gergő is a televízió előtt ragadt egy kis időre. Pont, amikor Zoli palacsintát készült sütni.

– Jaj! Ne dobáld! – szólt rá Andi hangosan.

– Miért? Az úgy finom! – védte Gergő.

Ebben a másodpercben a fele a földön landolt.

– A következő sikerülni fog – állapította meg Gergő, és kiment.

– Na, már ő is kezdi szeretni Zolit! Kár, hogy vége a műsornak – gondolta Andi.

Andi munkahelyén egy étterem megbízásából írtak programot. Elég sok időt és energiát fektetett bele a kis csapat. Közben Andi kívánságára a „Zene az kell”-t hallgatták Zolitól. A fiú hangja pedig kimondottan nyugtatóan hatott rá. Akkor még azt hitte, kezd bekattanni, és csak ő érez így. Később derült ki, hogy mások is osztják ebbéli érzéseit, hogy Zoli hangja megnyugtatja az embert.

Eljött a program tesztelésének ideje. A munkatársak direkt palacsintás feladatot dobtak be, egyszer csak valaki megszólal:

– Andi, kijöhet 42,7 palacsinta?

– Csak, ha Zoli süti.

– Nem. Bence anyukája süti – válaszolta egy másik munkatárs.

– Akkor kizárt!

Csodálkozó tekintetek meredtek Andira.

– Bencének hívják a kisebbik fiamat! – mondta, szinte kikérve magának a feltételezést is.

A programot pillanatok alatt kijavította a kis csapat.

***

Az első koncert

Január végén mindkét fiú fellépett a Műjégpályán. Ildi és Vivi már napokkal előbb fűzte Andit, hogy menjen velük. – Én?! Téli álmot alszom, mint Micimackó! – Vagy százszor elmondta már nekik. Ők már tudták, hogy mindent Micimacihoz hasonlít. Nagyon szereti Macit. Mindig mosolyog, barátságos. Bár nem túl okos, de olyan emberi.

Sokaktól hallotta már, hogy Imit és Zolit legalább egyszer muszáj élőben is meghallgatni, teljesen más! Rádumálták a lányok. Gyorsan megfőzött, a család azért ne éhezzen. Persze, amilyen hirtelen jött az elhatározás, vonaljegyet nem tudott venni a buszra. Ildi mondta, hogy neki van olyan papírja, hogy két rokon vele utazhat.

– Tehát, ha az ellenőr jön, az anyukád vagyok, Vivi pedig a testvéred – oktatta ki Andi Ildit. – Viszont, ha találkozunk a fiúkkal, akkor a nővéretek vagyok!

Belementek. Azt is megbeszélte a lányokkal, hogy ő nem megy a tömegbe. A szélén megáll valahol. Imitől viszont egy normális autogramot szereznek neki cserébe.

A műjégpálya előtt hatalmas sor volt! Már a buszról sejtették, hogy nem lesz egyszerű bejutni. Andi elindult a bejárathoz, kikerülve a tömeget. A lányok csodálkozva néztek utána.

– A sor végén már állnak – magyarázta nekik. – Most be akartok jutni vagy sem? Mert ha igen, a sor elejét kell megcéloznunk.

Nem vitatkoztak vele, csak mentek utána. Kiderült, hogy a sor elején is álltak. Andi még a férjének se udvarolt annyit, hogy vegye el feleségül, mint aznap délután bárkinek, hogy bejuthasson. Jött egy fotós. Felajánlotta a segítségét. A világ legjobb fényképészének kiáltotta ki magát, csak vigye be magával. Sajnos nem hitte el, csak mosolygott. Később egy informatikus jött, mert a kivetítő nem működött rendesen. Hatalmas informatikussá alakult át, de sajnos ő sem kért a segítségéből. Néhány lány VIP jeggyel akart bemenni. Nagyon szépen kérték őket, ha bejutnak, a kerítésen át adják ki nekik is a jegyüket. Ez se jött be. Kb. egy órája álltak már az ajtónál, amikor a lányok kezdtek elkeseredni, és indultak volna haza. Andi nyugtatgatta őket, hogy van még idő, és nehogy már feladják! Kicsit később kinyílt az ajtó, és néhány embert beengedtek. Persze a két lány percek alatt benn volt. Soványabbak, mint Andi, így könnyebben átpréselték magukat. Talán ügyesebbek is, de ezt Andi nem szívesen ismerte be ennyi próbálkozás után. Az orra előtt csukódott be az ajtó.

– A gyerekeim bent vannak! – kiáltotta rémült arccal a biztonsági őrnek. Beengedte.

– Lett volna szívetek otthagyni? – kérdezte felháborodottan a lányoktól.

– Azt hittük, Andi néni már bent van!

Telefonszámot cseréltek, ha elvesznének, rá tudjanak csörögni egymásra. Először hógolyóztak egyet. Végül is a rendezvény célja valami hógolyózási rekordkísérlet volt. A koncert csak egy kiegészítő program. Egy órával kezdés előtt a színpadhoz rángatták a lányok Andit, hogy jó helyük legyen. Eszméletlen hangulat volt! A műsorvezető kellemes humorral volt megáldva. Mire megszólalt a zene, hatalmas tömeg vette őket körül. Valahogy ez most nem zavarta Andit. Zoli kezdett, a „Zene az kell”-t énekelte. – Tényleg sokkal jobban szól élőben! – állapította meg Andi. Körülötte mindenki ugrált, énekelt, neki pedig földbe gyökerezett a lába. Már a harmadik számnál jártak, de Andi még mindig csak ezt a dalt hallotta a fülében. Sötétedett, hideg is volt, de a dal melegsége nem engedte, hogy fázzon. Zoli után Attila lépett színpadra. Ildi és Vivi Zoli után rohant. Andi kellő távolságból figyelte az eseményeket. Nem ment be a tömegbe, ami körülvette az ifjú énekest. Imi következett. – A lányok jó helyen vannak, ha elszóródnánk, majd rácsörgünk egymásra – gondolta Andi, és visszalépett a színpadhoz. Imi is elkápráztatta, bár ő nem énekelte el a kedvenc számát. Imi Zolit hívta a színpadra, hogy együtt elénekeljék a fináléban elhangzott közös dalt, de csak szólongatta:

– Zoli… Zoli… Zoli… Hol vagy Zoli?

Megérkezett.

– Elnézést. Autogramokat adtam. Tudjátok, én is álltam ott, ahol ti most. Akkor megfogadtam, ha csak egy kicsit is híres leszek, mindenkinek adok autogramot, aki kér.

Andit meghatották a szavai. Rá egy évre megállapították a rajongói oldalon, hogy ezt még azóta se felejtette el. Hát, ezért van akkora rajongótábora!

A lányok akkorra odaértek Andreához.

– Mi tartottuk fel Zolit, Andi néni! – kiáltották oda. A nő elővette a „nem is ismerem őket, nem hozzám tartoznak” ábrázatát. Az egész koncert fergeteges volt.