H. D. CARLTON

SHALLOW

RIVER

Sekély folyó

A mű eredeti címe: Shallow River

Fordította: Alföldi Zsófia

Copyright © 2020 by H. D. Carlton

All Rights Reserved

Hungarian translation © Alföldi Zsófia, 2024

Hungarian edition © Művelt Nép Könyvkiadó, 2025

ISBN 9789635804757

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Ez a könyv a képzelet szüleménye. A nevek, szereplők, vállalatok, szervezetek, helyszínek, események és történések a szerző képzeletének szüleményei, vagy kitalációk. Bármely hasonlóság akár élő vagy halott személyekkel, eseményekkel vagy helyszínekkel csupán a véletlen műve.

FIGYELMEZTETÉS!

A Sekély folyó dark romance, amelyben a nyugalom megzavarására alkalmas, felkavaró helyzetek találhatók.

Kérlek, vedd komolyan a figyelmeztetést!

A kiszolgáltatottaknak. Az erőseknek.

A túlélőknek. A harcosoknak.

Egy

RIVER

MÚLT

AZ ÖKLÖM ELÉRI A rohadék orrát. Elégedettséggel tölt el a csont reccsenése az ujjperceim alatt. Még vissza se húzom
a kezem, máris szeretném megismételni.

Elkáromkodja magát, és vér szivárog az orrából. A diszkógömbök villogó színes fénye a vörös különböző árnyalataiban mutatják a vérét. Egyik kezét törött orrára szorítja, a másikat felemeli, hogy visszakézből megüssön. Felkészülök a pofonra, de egy előrelendülő kéz elkapja a karját. Az említett kéz egy olyan férfihoz tartozik, akinek megjelenése az istenekével vetekszik. Futó pillantást vetek rá, és máris vonzódom hozzá.

Sötét, nyers típus. Az a fajta, akitől óva int az anyád, miközben titokban ő is dugni szeretne vele. Százkilencven centinél is magasabb, sötét haja és szép szeme van. Akár az ujjamon pompázó hamis gyémántgyűrűben is lefogadnám, hogy komisz mosolyától minden nőnek lecsúszik a bugyija.

Megfordulok, és elsétálok. Még köszönetet sem mondok.

– Nem lehetne, hogy egyetlenegyszer úgy menjünk el valahová, hogy nem teszed tönkre valakinek az orrát? – kérlel tréfálkozva a legjobb barátnőm, Amelia. Gólya vagyok az egyetemen, és sikerült a lehető legjobb szobatársat kifognom. Előtte sosem voltak barátaim.

– Nyilvánvalóan nem – horkanok fel. – Nem én tehetek róla, hogy megmarkolta a cicimet. Pontosan harmincnyolc másodperce táncoltunk – világosítom fel bosszúsan.

– Harmincnyolc másodperce, mi? – ismétli Amelia, felvonva tökéletes ívű szemöldökét. Ölni tudnék egy ilyen szemöldökért.

– Számoltam a másodperceket, mégse legyek túl bunkó, hogy túl korán faképnél hagyom, de úgy tűnik, legközelebb nem kellene ilyen kedvesnek lennem.

Hátradöntött fejjel kacag. Kézen fogom, a tömegen keresztül a bárpulthoz vonszolom. Menet közben ide-oda tekingetek, udvariasan elnézést kérek, de csupán néma, mogorva pillantásokkal viszonozzák.

Sosem voltam türelmes típus.

A bárpulthoz érve előrehajolok, kivillantom látványos dekoltázsomat, és várom, hogy a pincér észrevegyen. Hozzáteszem, meglehetősen türelmetlenül.

Egy lány vesz észre elsőként. Mézszőke haj, zöldesbarna szem, ízléses orrpirszing. Lepillant a kínálatra. Azért választottam ezt a testhezálló smaragdzöld ruhát, mert ebben olyan a fenekem és a cickóm, mintha photoshopolták volna.

Egy… kettő… és már jön is.

Viszonzom kacér mosolyát.

– Két Long Islandet, kérlek! – rendelek.

– Máris! – mondja huncut mosollyal. Kedvelem.

– És két Lemon Dropot is – kiált a pincérnő után Amelia, amikor az megfordul, hogy elkészítse az italainkat. Szexi kacsintással veszi tudomásul Amelia kérését. Megnyalom az ajkamat.

– Úgy döntöttél, hogy másnapos leszek, ugye? – reklamálok, miközben még mindig a pincérnőt stírölöm. Tökéletesen kiemeli a hátsóját a tépett farmersort. Leveszem róla a szemem, nem vagyok hajlandó úgy fixírozni, mint azok a mocskos alakok, akik csúszómászóként szállják meg ezt a klubot.

– Mondja a ribi, aki Long Islandet rendel. Elég belőle kettő, és seggrészeg leszel.

– Tök mindegy – szipogok.

A pincérnő visszatér, és elénk csúsztatja a rendeléseinket. Mielőtt megköszönhetném, elhívja egy másik csaj – akinek sokkal kerekebbek az idomai, és a haja gyönyörű vörös.

Én is mellőzném saját magamat a kedvéért.

– River, ne dugd meg szemmel a pincércsajt. Nem is érdekelnek a lányok – korhol Amelia. A Long Islandet szürcsölöm, és figyelmen kívül hagyom az embereket, akik italt akarnak rendelni.

Nagyjából igaza van. Még soha nem voltam nővel. De ez nem jelenti azt, hogy nem is gondolok rá. Nem jelenti, hogy nem is leszek.

– Mi van veled és Daviddel? – váltok témát. Már pár éve együtt vannak, és még régebb óta a legjobb barátok. Az első szerelem a mai napig nem halványult el, bár a fiú szülei nem fogadják el Ameliát. Álmatag kifejezés jelenik meg a tekintetében, és egy röpke pillanatra legszívesebben ledöfném a szívószálammal. Nem azért, mert elítélem őt vagy Davidet. Mindkettőjüket szeretem.

De féltékeny vagyok.

Sosem volt részem ilyesmiben. Egyetlen pasival sem.
És olykor… nos, kibaszottul fáj.

Az érzés füstgomolyként oszlik szét, amikor Amelia arcán sugárzó mosoly terül szét. Elvégre az ő boldogsága békével tölt el. David említésére csillagok ragyognak fel a szemében. Ha elragadhatnék néhányat az égről, hogy a szemébe tegyem, csak elhomályosítanák a ragyogásukat. Ameliának sem volt könnyű gyerekkora. Megérdemli, hogy valaki feltétel nélkül szeresse.

– Ő olyan csodálatos – búgja. – Holnap meglepetésrandira visz. Nem árulja el, hová. Pedig még le is szoptam, hogy kiszedjem belőle.

– És nem működött? – vonom fel a szemöldököm.

Elpirul, és bűntudattal teli mosolyra rándul az ajka.

– Visszafelé sült el. Valójában teljesen megfeledkeztem róla.

Kinevetem a szégyenlősségét.

– Ez elég jól hangzik – jegyzem meg, és nagyot kortyolok a Long Islandből.

Lassítanom kellene.

– Lassítanod kellene – visszhangozza a gondolataimat Amelia. Esküszöm, olvas a gondolataimban.

– Kellene – értek egyet fél szívvel.

De nem lassítok.

ENUR CALABRIA CÍMŰ SZÁMA A hangszórókból egyenesen az ereimben lüktet. Homályosan látok, Amelia valahol mögöttem van, és ugyanolyan bizonytalanul lépdel, mint én.
A testem ritmusra mozdul, még mielőtt eljutok a táncparkettre. A tömeg ritmusra tapsol, és észreveszek pár lányt, akik olyan táncmozdulatokat végeznek, amelyektől én biztosan a kórházban kötnék ki.

Beleolvadok a tömegbe, és végre elengedem magam.

Felemelem a kezem, miközben a csípőm felveszi a ritmust. Billegek és forgok a zene hullámzására, nevetek, ahogy forog velem a világ. Szabad vagyok. Megszabadultam az élet valamennyi elvárásától, miközben a lábam repít a koszlott táncparketten.

Valaki könnyed, érzéki mozdulattal megérinti a kezemet. Az ujjai a gyűrűmet súrolják, de ez nem rettenti el. Pontosan ezért viselem, de nem mindig jön be. Valami azt súgja, tisztában van vele, hogy nem valódi. Nem tudom, hogyan, de érzem, hogy a keze úgy vándorol végig a testemen, mintha azt akarná, hogy nemet mondjak.

Nem merek hátranézni a következő áldozatomra. Számolni kezdek, ő végigsimítja a karomat, libabőrös leszek az érintésétől, aztán továbbhalad az oldalamon és a csípőmön.

Nyolc, kilenc, tíz…

Birtokló mozdulattal megragadja a csípőmet, mintha végre elkapott volna egy ritka ékkövet egy veszélyes csapda közepén. Odahúz az enyémnél jóval nagyobb testéhez. Átjár a forróság, és mámorító illat árasztja el az érzékeimet. A pikáns kölni leheletnyi izzadságszaggal keveredik. Egyszerűen isteni.

Tizenöt, tizenhat, tizenhét…

Összeütközik a csípőnk, és örömmel állapítom meg, hogy nem nyomódik egy meredező farok a csípőmhöz. Szeretem, ha egy pasi képes uralkodni magán.

Hozzádörgölőzöm, tökéletesen idomul a mozdulataimhoz a csípője. Meglepetésemre mosoly terül szét az arcomon. Először csak leheletnyi, majd egyre szélesebb, végül majdnem elnevetem magam. Valahol a Calabria vége és a következő szám közepe között abbahagyom a számolást.

De nem nézek rá.

Az érintése továbbra is erős és magabiztos, de nem lépi át a határt és nem kalandozik el nem kívánt területekre. Puha ajkak vándorolnak a nyakamon és a vállamon, de nem mélyeszti bele a fogát az almába. Egy pillanatra sem veszti el az önuralmát.

Ó, pedig mennyire szeretném!

Összezavarodva vonaglok. A lüktető forróság a lábam között minden egyes dallal egyre erősebbé válik.

Elveszek benne. Teljesen.

Kívánom. Azt akarom, hogy átölelje a testemet, és elmerüljön bennem. Át akarom ölelni, miközben elcsábítom, és el sem engedni, míg a reggeli fény be nem kúszik az ablakon. Csak akkor mutatnám meg elveszett lelkének, hogyan is kell távoznia.

Erre vágyom, pedig nem is láttam az arcát. A köztünk működő kémia azt sugallja, hogy vonzó. Magabiztos. Nyugodt és laza.

És ő is vágyik rám.

Elkeseredett rántás zökkent ki a testünk alkotta édes fantáziavilágból. Kipattan a szemem, és Amelia sápadt arca jelenik meg előttem. A kezek kérés nélkül elhagyják a testemet, és ott maradok a dermesztő hidegben, reményvesztetten.

Nem akarok elmenni. De a barátnőmnek szüksége van rám. Odább lépek, vissza se nézek. Bármennyire fáj, nem akarok arcot társítani az ábrándozáshoz. Jobb, ha arctalan marad, így nem fogom minden járókelőben őt keresni, bármerre járok.

ANGYALOK LEBEGNEK KÖRÜLÖTTEM, hívogatnak, hogy menjek közelebb. Hogy kússzak be a fénybe – a fájdalmasan vakító fénybe, amely tűzijátékokat robbant szét a fejemben. Pillanatnyilag kibaszottul képtelen vagyok felállni.

Tuti elhánynám magam, ha megtenném.

Felnyögök, és a másik oldalamra fordulok az ágyban. Normál esetben sem túl kényelmes a hálószobai matrac, de most mintha kőágyon feküdnék. A takaró olyan, mint a nedves nejlon, és a párnámban az apró tollpihék a bőrömet szurkálják.

Még mindig az esti ruha van rajtam, a smink elmaszatolódott az arcomon és döglöttborz-ízt érzek a számban.

Még soha nem ettem döglött borzot, de biztos vagyok benne, hogy ilyen lehet.

A szoba túloldaláról, Amelia ágya felől is nyöszörgő hangot hallok válaszként.

– Kibaszottul utállak – mordul fel Amelia az alvástól rekedtes hangján. Aranyszőke hullámos haja az arcába omlik, néhány tincs pedig az ajka közül kandikál ki. Amelia általában napbarnított arca most sápadtzombi-színt öltött. A sminkje szétmaszatolódott a bőrén. Biztos, hogy az én szemem is pont olyan mosómedveszerű, mint az övé. Nyugodtan besétálhatnánk egy horrorfilm díszletébe, és rögvest szerződtetnének minket.

– Én is utálom magamat.

Beszéd közben éles, szúró fájdalmat érzek a fejemben. Próbálok visszaemlékezni, van-e ma órám, de az alkohol méreganyagai foglyul ejtik a gondolataimat. Feladom, és úgy döntök, hogy a legkevésbé sem érdekel, van-e ma órám. Bármilyen nap van is ma.

Amikor megpróbálok felülni, lüktet a fejem és felkavarodik a gyomrom. Szomorúan bámulom az éjjeliszekrényen álló üres vizespalackot.

Pfuj! A fenébe, részeg River, még arra sem voltál képes, hogy előre gondolkodj, mielőtt kidőltél.

Az az átkozott Long Island! Maga a kibaszott sátán, tetszetős csomagolásban, és szalaggal átkötve.

– Valami zsíros ételre van szükségünk – közli Amelia, és belekortyol a vizespalackjába. Annyira fájdalmas a látvány, hogy könnybe lábad a szemem. Miért ennyivel előrelátóbb a részeg Amelia?

Amelia észreveszi a nyomoromat, rácsavarja a kupakot, és odahajítja nekem. Szerencsére mellettem landol az ágyon, pedig azt hittem, a szánalmas dobás következtében a padlón ér földet. Hálásan kortyolok a vízből, és ellenállok a kísértésnek, hogy felhajtsam az egészet.

Az étel gondolatára legszívesebben követném a fénybe a bosszantó angyalokat. Mi értelme életben maradni? Vegye csak vissza a természet a kibaszott földet. Egyébként is jobban megérdemli a bolygót, mint mi.

– Az vásárol be, aki elsőnek fog hányni – mondom.

– Megegyeztünk!

BELETUNKOLOM A SÜLT KRUMPLIT egy halom ketchupba, és a számba tömöm. Egy örökkévalóságig rágom, mivel a nyelőreflexem nem akar működni. A többnyire sós finomság most patkányméreghez hasonló ízű. Legyűröm az első falatot, majd újabbakat tömök a számba.

Nem fogom elpocsékolni az ingyenkaját.

Én nyertem, így én választhattam helyet. A Marty’s Diner Észak-Karolina legjobb eldugott étterme. A zsír beleette magát a felületekbe, beleértve a repedezett piros bokszokat és a véletlenszerű magazinkivágásokkal díszített asztalokat. Rendszerint megnyugtat a szag, de pillanatnyilag a gyomrom tartalma és a zsírszag keltette kölcsönhatás jócskán próbára teszi a gyomromat. Zavaros gondolataim elkalandoznak, megidéznek egy küzdőteret, ahol a gomolygó szag és a zöld epe úgy pofozza egymást, akár két általános iskolás kislány.

– Kit viszel magaddal a partira? – érdeklődik Amelia az étel fölött, és eltereli a figyelmemet az alkohol gerjesztette gondolataimról. Tuti, hogy még mindig részeg vagyok.

Rágás közben elfintorodik, enyhén elsápad, és gyorsan legyűri a falatot. Elkapom a tekintetem, mielőtt az ő hányingerétől az enyém is rosszabbodna. Szimpátiahányó vagyok.

Közömbösen vonogatom a vállamat. Valójában nincs is kedvem elmenni. Anyuval kellene aznap találkoznom. Ez persze nem jó indok a buli elmulasztására. Inkább készítenék egy Venn-diagramot a döglött bűzös borz ízéről és a reggeli szájszagomról, mint hogy Barbie-val találkozzak.

– Mi lenne, ha elhívnád Ryant? – veti fel. Rávillantom a tekintetem, amely fakósárgáról olvadt arannyá változik. Tudom, mert Amelia sohasem mulasztja el, hogy erre rámutasson. Ryan akaratlanul is kiváltja belőlem ezt a reakciót, és ez mind a mai napig rém bosszantó.

– Tudod, hogy Alisonnal jár – mordulok fel. Utálom, hogy látja rajtam, mennyire odavagyok érte. Szívás rajongani egy hímnemű egyedért, amikor csupa olyasmit tesz, amiért utálni akarom. Sajna mégis benedvesedek egy foglalt pasitól. Mindig azt gondoltam, remekül sikerül lepleznem az iránta érzett érdeklődésemet, de valójában akár jelmezt is ölthetnék, és körbetáncikálhatnék, mint azok a szerencsétlenek, akiket az út mentén lehet látni, és lengethetnék egy „nyitva vagyok” feliratú táblát, amely egyenesen a vaginámra mutat.

A tegnap esti pasas beférkőzik a gondolataimba, de száműzöm, még mielőtt az arctalan idegen megszállottjává
válnék.

Amelia közönyösen legyint, és bosszús pillantást vet rám.

– Múlt hétvégén szakítottak – közli könnyedén.

A szám felé félúton megáll a krumplit tartó kezem, és a ketchup az ölembe csöppen.

– Szakítottak? – visszhangzom fesztelenül, és a ketchupfoltra meredek a már amúgy is pecsétes melegítőnadrágomon, így próbálom leplezni, hogy felkeltette az érdeklődésemet. Rejtegetem előle, és ő tudja. Valójában padlót fogtam. Ryan és a barátnője a középsuli óta együtt voltak. Végtelen sok ideje. Biztos vagyok benne, hogy már jegyesek is voltak.

– Aha – csiripeli, de lehervad az arcáról az önelégült mosoly, miközben igyekszik nem hányni.

Megint.

– Mi történt? – igyekszem könnyed hangot megütni. Basszus, elbuktam. Nem tűnök olyan rendíthetetlenül nyugodtnak, mint szeretnék. Nem akarom elveszíteni a fejem, a fenébe is!

– Nem tudom biztosan – von vállat Amelia. – Csak azt tudom, hogy máris egy hordányi begerjedt picsa örvénylik körülötte, bárhová megy. És Cindy szerint a tegnap esti házibulin már egy másik csajjal smárolt, miközben egy helyiségben volt Alisonnal.

Elkerekedik a szemem. A francba a megjátszott nyugalommal, már nem érdekel!

– Tényleg? És Alison nem lett ideges?

Amelia lassan megrázza a fejét, és fura kifejezés suhan át az arcán.

– Hát épp ez a fura. Cindy szerint mintha a legkevésbé sem érdekelte volna.

Megremeg a szívem a reménytől. Talán így nem kell egy őrjöngő volt barátnővel szembenéznem, ha próbálkozom nála. Feledkezzünk meg a tényről, hogy eddig észre sem vett, mert ez könnyen változhat. Ha az ember tudja, hogyan állítson csapdát, könnyű elcsábítani az olyan pasikat, mint Ryan.

Elraktározom a gondolatot, és áttérek Amelia művészeti terveire – sosem voltam pletykás. Különben is, őszintén érdekel a művészete. Úgy fest, mint Michelangelo, és átkozottul tudja is magáról.

Bárcsak én is találnék magamnak egy rohadt hobbit!

KÉSTÉL – MORDUL RÁM Barbie, lepedékes szája sarkában félig elszívott cigaretta fityeg. Csak elképzelni tudom, milyen mocskos anyagot tett a szájába – gondolom, olyat, ami elég ízletes volt, hogy hagyja megszáradni.

Megvonom a vállam, nem foglalkozom a nyavalygásával.

– És mit akarsz most kezdeni ezzel? – kérdezem szárazon. Az idejét sem tudom, az ingerültségen, no meg azon kívül, hogy a halálát kívánjam, mikor váltott ki valódi érzelmeket belőlem az anyám.

Gorombaságokat vág a fejemhez – és én nagyvonalúan nem veszek róla tudomást. Összeszorítja a száját a cigaretta körül, és addig szívja, amíg majdnem végigég.

Annál jobb. Legalább hamarabb döglik meg.

– Bárcsak elvetettelek volna! – motyogja, és apró gombszeme lyukat éget belém.

– Ó, nézzenek oda, végre valamiben egyetértünk – válaszolok szokás szerint szenvtelenül. – Megszerezted a rohadt pénzt, vagy mi?

Benyúl koszos hálóingének a zsebébe, és előhúz néhány gyűrött bankót.

Pontosabban szólva egydolláros bankjegyeket.

– Kérlek, mondd, hogy csak viccelsz.

Ördögi vigyor terül szét az arcán. A lepedék megrepedezik, és egy része az ölébe hullik. Enyhe undort érzek.

– Ezt érdemled.

A szememet forgatom. Egy centet sem adna, ha az a haszontalan perszóna nem kényszerítené rá. Ez a nő arra sem venné a fáradságot, hogy kettéfűrészeljen egy pennyt – hiszen arra tartogatja az energiát, hogy drogért cserébe férfiakkal dugjon.

– Hogy neked mit kellene megtenned, és hogy én mit érdemlek, az két külön dolog, Barbie – vágok vissza, sikertelenül próbálva megőrizni a hidegvéremet. Még dühös sem vagyok, amiért nincs elég pénze. Számítottam rá.

De basszus, kiborít, ha a feltétlenül szükségesnél tovább tartózkodom ennek a nőnek a közelében. Barbie nem tudna annyit fizetni, hogy visszajöjjek.

Még nem szokott hozzá az új felálláshoz, de nincs más választása, mint megbarátkozni a köztünk kialakult új kapcsolattal.

– Hol a többi? – kérdezem, és türelemért könyörgök Jézushoz. És talán némi isteni beavatkozásért. Ha villám csapna egy fába, ami aztán egyenesen a házra dőlne pont ott, ahol ő áll, akkor apácának állnék.

– A vénáimban! – csattan fel, és elfordul, hogy kinyissa a hűtőszekrényt. Elhúzom a számat, megcsapja az orromat az ócska cuccból áradó penészszag. Még itthon laktam, amikor elromlott, és isten a megmondhatója, nem engedhet meg magának egy újat, ha a pénzt, amit nem nekem perkál, felszippantja vagy belövi.

Kivesz egy megkezdett vizespalackot.

Felhorkanok, megpillantom a teljesen üres hűtőt, mielőtt becsukódik az ajtaja. Ott van már egy ideje a penész, csak soha nem takarítja ki. A takarítás, mint olyan, az elköltözésem pillanatában megszűnt létezni.

Gondolom.

– Kitalálom: nincs elég ügyfeled? Végül csak kiszáradt a vaginád a sok nemi betegséggel fertőzött fasztól, ami benned járt?

– Baszd meg, River! – sziszegi, és hozzám vágja a kiürült palackot. Nem ér el, célt tévesztve a földre esik. Szánalmas.

– Ezt kínos volt nézni – mondom, és mosolygok a haragján. Úgy néz rám, mint aki mindjárt rám ront, de mindketten tudjuk, hogy könnyedén kiütném.

Épp eleget verekedtem gyerekként, hogy harcias fúriává váljak. Nem mintha tudnám, hogyan vegyem fel a harcot egy hozzá hasonló felbőszült félholttal, ha bántani akar. Tanultam azokból a verekedésekből, és nélküle meg az ügyfelei nélkül nem lettek volna olyan létfontosságúak ezek a leckék, mint az oxigén. Ezért nem tartozom neki köszönettel, de ő csak magát hibáztathatja, ha valaha lesz szerencséje belefutni az öklömbe.

– El kellett volna…

– Mindketten nagyon jól tudjuk, mit kellett volna tenned, Barbie. De sajnos ez mit sem változtat azon, hogy nincs nálad a kibaszott pénzem – csattanok fel, torkig vagyok vele, hogy folyton ugyanazokat a köröket futjuk.

Kinyitja a száját, hogy további mérgező szavakat okádjon felém, de kopognak, és ez kizökkenti. Lebiggyeszti az ajkát.

– Tűnj el, vendégem van!

Hozzávágom az istenverte egydollárosokat, a gyűrött papírgalacsinok a lába előtt landolnak.

– Dolgozz különösen keményen ma éjjel. Keddre meg akarom kapni a pénzemet.

Három nap bőven elég kell hogy legyen egy olyan kurvának, mint ő.

Kettő

RIVER

NAPJAINKBAN, KÉT ÉVVEL KÉSŐBB

RAGYOGÓ MOSOLLYAL szállok be az autóba, a szemem máris a barátomra tapad. Sötétszőke haját oldalra fésülte, sötétvörös pulcsija nyakánál és a csuklójánál kikandikál a flanelingének széle, amihez khaki nadrág, félcipő és karóra tartozik. Árad belőle az elegancia és a stílus.

A szépfiús stílus általában nem az esetem. De Ryan más. Olyan magabiztos és könnyed – az egész viselkedése azt sugallja, hogy nem fél semmitől. Elbűvölő.

Ha semmitől nem fél, akkor bizonyára a fejemben rejtőző szörnyek sem ijesztik meg.

Ryan tekintete találkozik az enyémmel, a tompa kékség mélyén titkok örvénylenek és valami sötétség, ami vonz, mint éjjeli lepkét a fény. Két év után is úgy érzem, még csak a felszínt kapargatom nála.

Végre találkozom a szüleivel. Nagyon sokáig távol tartott tőlük, azt állította, nem akar újabb lányt bemutatni, amíg nem biztos benne, hogy el akarja venni. Életem egyik legboldogabb napja volt, amikor közölte, hogy szeretné, ha találkoznék velük.

Azt mondta, kedvelni fognak. Én is úgy gondolom, hogy megszeretnek.

A szülők általában szeretnek.

– Túl sok rajtad a smink – jegyzi meg. Lehervad a mosoly az arcomról.

Nagyokat pislogok.

– Nem több, mint máskor – érvelek szelíden. Továbbra is őt nézem, és bekapcsolom a biztonsági övet.

Ő viszont elfordul, sebességbe teszi a BMW-t, és játszi könnyedséggel elindul. Hirtelen feszélyezetten simítom a fülem mögé hullámos, fekete hajamat. Túlzásba vittem volna az alapozót? Talán mellőznöm kellett volna a szemceruzát.

– Talán megoldom – szólal meg hosszú hallgatás után. Újra rásiklik a tekintetem. Néha úgy érzem, mintha túl közel kerülnék egy fekete lyukhoz. Mindenestül beszippant, esélyem sincs a menekülésre, miközben minden porcikámat megsemmisíti.

–Hogyhogy?

– Szexi lesz, ahogy lefolyik az arcodról, miután leszopsz – közli hanyagul, mégis épp elég gonoszsággal.

Tökéletes szemöldököm felugrik, és apró V betűt formáz. Még mindig előrenéz, egyik keze a kormányon, a másik hanyagul pihen a sebességváltón. Maga az érzékiség és az erő. Vékony ajka sarkában mosoly bujkál. Beszédes. Ma este különösen kegyetlen.

– Mármint vacsora után? – tisztázom, remélve, hogy ugyanarra gondolunk.

A szeme sarkából röpke pillantást vet rám, és még szélesebbé válik a mosolya.

– Most rögtön, River.

Micsoda haszontalan érzés a remény!

Büntet, amiért túl sok sminket használtam. Szerinte természetes szépség vagyok, és a sminktől kurvásan nézek ki. De én mindig is szerettem felöltöztetni az arcomat. Gondoskodom róla, hogy ne vigyem túlzásba, de ez Ryannek nem számít. Ha hangsúlyozom a szépségemet, akkor más pasik jobban megnéznek. Birtoklóvá válik, és előtör belőle a területvédelmező ösztön, ha más férfi hajt rám. Bár eddig nem piszkált a sminkem miatt.

Néha tetszik, ha próbára tesz. És néha nem.

Máris feláll a farka, és nekifeszül a nadrágjának. Átlagos fickó létére úgy használja, mint egy fegyvert.

– Ryan… – Kihívóan felvonja a szemöldökét a tétovázásomra, amiért ellenszegülök. Megnyalom az ajkam, rossz érzésem támad. Hogy kerüljek ki ebből anélkül, hogy felbosszantanám? Ha visszautasítom, akkor csalódást okozok neki, és azt végképp nem szeretném. – Most találkozom először a szüleiddel. Jó első benyomást kell keltenem. – Megalapozottan érvelek. Mégis gyöngének bizonyul. Miért van ez? Mintha csak arra hivatkoznék, hogy büdös a leheletem, ezért nem tudom most leszopni.

Máskor szívesen kihasználnám a kedvező alkalmat. Mindig van bennem egy adag egészséges izgalom, amikor a szexre kerül a sor Ryannel. Szokatlan étvágya van, és még mindig csak tanulom, hogyan kezeljem. Én csak ki akarom elégíteni. Boldoggá akarom tenni. Olyasmit akarok adni neki, amit előttem senki mástól nem kapott meg.

Amióta egy csajt kirúgtam az ülésből mellette, és elfoglaltam a helyét, a legfontosabb lett számomra, hogy az elismerésére törekedjek. A heti soros kedvence nem volt elragadtatva, de én nyomban elküldtem a picsába. Ryan úgy nézett rám, mintha először látna nőt – áhítattal, csodálattal és vágyakozással.

Valamit felébresztett bennem. Valójában begyújtotta a pokol tüzét. Attól a naptól kezdve azt akartam, hogy Ryan mindennap ugyanígy nézzen rám. Mintha minden nap új felfedezést tartogatna.

Ryan akkoriban szerette a gátlástalanságomat. De most azt szereti, ha engedelmes vagyok. Az arcomon elmaszatolódó smink nem választási lehetőség – hanem ígéret. Olyan, aminek a megvalósításáért kétségkívül mindent elkövet.
De a testem elárul, forró és nedves vagyok.

Csalódtam magamban. Csalódást okozott, hogy bár nem akarom megtenni, a testem jelzései egészen másra utalnak.

Ryan is tudja. Engedek. Ha visszautasítom, nem tűnik el az a hátborzongató kifejezés a szeméből.

– Tíz perced van, mielőtt odaérünk – közli fagyosan. Azzal sem foglalkozik, hogy kigombolkozzon. Inkább rám hagyja.

Erőt vesz rajtam a nyugtalanság. Reszket a kezem, a gombjaival babrálok, mire gonoszkodó vihogás tör fel belőle. Csípik a szememet a könnyek, zavarban vagyok. Ryan meglehetősen tapasztalt, és ilyenkor úgy érzem magam, mintha még szűz lennék.

Teszem, amit mond. És ő is megtartja a szavát. Lenyomja a fejemet, míg öklendezve kapkodok levegő után. És amikor már azt hiszem, mindjárt elájulok, még tovább nyomja a fejemet. Könnyes a szemem, folyik az orrom, a számból kicsurran a nyál.

A seggfejnek kilenc perc kell, hogy elélvezzen.

Még akkor is zihálok, amikor végigmegyünk a felhajtón. A napellenző tükrét használva mérem fel a károkat.

Kurva maszatos vagyok.

Amennyire csak tudom, próbálom letörölni a bizonyítékot, de nem vagyok olyan mutatós, mint amikor beszálltam. Szerintem szereti, ha ronda vagyok.

– Gondoskodj róla, hogy szalonképesen nézz ki – rendelkezik. Felmordulok, újra elborítják a szememet a könnyek, ezúttal a csalódottságtól. Miért kell megforgatnia bennem a kést? Megkapta, amit akart. És nyilvánvaló, hogy a saját méltóságom miatt kellene tisztességesen kinéznem, és nem miatta. Bár dühös vagyok, nem mondom ki hangosan. Csak felbőszíteném, és már így is elég kimerült vagyok.

Ryan viszont nyugodt, az izmai elernyedtek, nézi, ahogy rendbe hozom magam. Van még tartalék smink a táskámban. Bepúderezem az arcomat, a vörös rúzst gyorsan végighúzom telt ajkamon, csak hogy bosszantsam. Majd egy fültisztító pálcikával próbálom eltávolítani a szemceruza nyomait úgy, hogy közben a sminkem többi részét érintetlenül hagyom.

A fültisztító pálcika életmentő.

Amikor befejezem, gyengéden megcirógatja az arcomat, de azért a vörös rúzs láttán gúnyosan villan a tekintete.

– Szeretlek – mormolja.

Úgy néz rám, mint a tulajdonára. Szeretem, hogy kisajátít. Ez az egyetlen szó megszünteti a haragom vagy szégyenkezésem utolsó szikráját is. Kibaszott szánalmas vagyok.

– Én is szeretlek – válaszolok újra mosolyogva, sugárzó arccal. Készen állok rá, hogy találkozzam a szüleivel. Egy nap talán az anyósom és az apósom lesznek. Akkor végre nekem is lesznek szüleim.

Ryan három héttel ezelőtt találkozott anyámmal. Olyan volt, mint ami elvárható, amikor az ember besétál a vipera fészkébe. Anyám megvetően vigyorgott. Ryan felszegte az állát, és ugyanolyan tekintettel méregette, én pedig eközben egyik lábamról a másikra álltam. Amikor a fölényét bizonyítva rám szólt, hogy maradjak nyugton, engedelmeskedtem. Barbie vicsorogva gyengének nevezett. Kénytelen voltam vele egyetérteni.

Ha az ember egy szaros kisvárosban nő föl, egy szar házban, szar anya mellett, akkor megtanulja a függetlenséget. Shallow Hill a bandák, a prostitúció és a hajléktalanság melegágya. Megtanultam túlélni. De nincsenek emberi kapcsolataim. Néha úgy érzem, hogy Ryan észrevette bennem ezt a szánalmas szükségletet, és a saját javára fordítja.

Míg Barbie a csótányokkal osztozik a lakhelyén, Fitzgeraldék kényelemben, stílusos körülmények között élnek. Ryan gyerekkori otthona egy háromszintes, szürke ház, tekintélyes kőfalakkal és egy kőkapuval. Aranyos jelzőlámpák sorakoznak az élénkvörös bejárati ajtóhoz vezető gyalogút mellett. Az ablakokból barátságosan ragyogó fény hívogat.

Na és a fű. Hogy pontos legyek, a zöld fű. Körülötte fehér cölöpkerítés. A mi házunk körül sosem volt ilyen zöld a fű – a barna fűcsomók és törékeny fűszálak közt véletlenszerűen elszórt szemét hevert.

Kinyílik az ajtó, amint az első lépcsőfokra lépünk. Megrohanja az érzékeimet a házi almás pite illata. Szinte fennakad a szemem a gyönyörűségtől, akárcsak Ryané pár perccel ezelőtt. Ragyogóan mosolygó arc üdvözöl.

Ryan anyja elképesztő. Szőke haj, ragyogó kék szempár, hajszálnyi nevetőráncok, őszinte mosoly. Színtiszta pozitív energia árad belőle – ilyesmit korábban nem tapasztaltam senkinél. Beleolvadok forró ölelésébe, és úgy érzem, mintha hazaérkeztem volna.

Hát igen.

Lehetne az anyám.

– Isten hozott itthon, édesem – köszönti elsőként Ryant, és egy szemérmes puszira közel hajol hozzá. Aztán áradozva felém fordul. – Ó, milyen gyönyörű vagy. Én Julie vagyok. Kérlek, gyere be.

Gyönyörű.

Megborzongok. Ez a szó túl sokszor bukott ki cserepes ajkakból, elsárgult, kicsorbult fogaktól és pállott lehelettől kísérve. De nem hervad le a mosoly az arcomról.

Kitartás.

– Nagyon örülök, hogy megismerhetem, Mrs. Fitzgerald. Köszönöm, hogy meghívott – udvariaskodom sugárzó mosollyal.

– Ó, szólíts csak Julie-nak! – javít ki egy legyintéssel.

– Azt hiszem, menni fog – teszem hozzá egy játékos kacsintás kíséretében. Felkacag, és mindketten feloldódunk. Máris úgy érzem, kötődöm hozzá, Camillát juttatja az eszembe, aki sok évvel ezelőtt valamiféle anyapótlékot jelentett a számomra.

Ryan élénken figyel. Rávillantom aranyszínű szemem, mire elismerően bólint. Nincs szükségem a megerősítésére – már tudom, hogy elnyertem Julie tetszését. De a dicsérettől mégis büszkén dagad a mellem, mint egy adag morfiumtól.

Mr. Fitzgerald magas, testes férfi, mély nevetőráncokkal, csillogó barna szemmel, finom kezem eltűnik gyengéd kézfogásában. Ugyanolyan energiát áraszt, mint Julie. Barátságos és biztonságos.

– River vagyok, nagyon örvendek.

– Milyen érdekes név – jegyzi meg könnyedén.

– A folyóban születtem – vonok vállat. Kíváncsian felvonja a szemöldökét.

Nem sokan születnek folyóban. Meglehetősen egészségtelen. De ez egész Shallow Hillre igaz.

– Ez egy másik történet – nevetek, és azt remélem, imádkozom érte, hogy tovább lép. Kissé kelletlenül teszi meg, a szokatlan születési hely fejtörést okoz a számára. Még Ryannek sem meséltem el a történetet. Nem mintha kérdezte volna.

Különben sem vidám sztori. Talán sejti, és nem akar a szenvedésemről hallani, mert szeret.

Vagy csak egy fasz, én pedig illúziókat kergetek.

Épp végre ellazulok, amikor egy istenség sétál át a hallon. Először azt hiszem, hogy csak én látom. Nyilván hibbantnak tűnnék, ha rámutatnék, hogy Zeusz komisz, szexi ikertestvére sétálgat az emberek között.

Ryan kővé dermed mellettem. Talán a pasas Medúza varázserejével bír?

Julie betessékeli, és bemutatkozásra buzdítja.

Kérlek, ne.

Magas – több mint százkilencven centi, de soha nem voltam jó a magasság megsaccolásában. Tintafekete haj, a tetején valamivel hosszabb, mint oldalt, ragyogó zöld szeme vetekszik a fű színével odakint, és számtalan tetoválás díszeleg rajta. Tetoválások mindenhol.

– Testvérek vagytok? – csúszik ki a kérdés a számon, mielőtt átgondolhatnám. Gondosan felöltöm az ártatlan kíváncsiság álarcát. Ryan továbbra is dermedt végtagokkal felém fordítja a fejét, és rám mered. Eltűnt az arcáról a helyeslés, mint füst a szélben.

Utolsó figyelmeztetés. Érzékelhető a feszültség kettejük közt.

A fickó öntelt vigyorra húzza telt ajkát. Ez elárulja, tisztában van vele, hogy eddig nem tudtam a létezéséről. A mosolya zsigeri választ kelt bennem, amit nem vagyok hajlandó megnevezni vagy bevallani, de hiába. Igaz, hogy dögös, de én Ryant szeretem.

– Azok – válaszolja kurtán. A hangja a lelkem mélyéig megráz. Olyan mély, mint az óceán, mégis sima és bársonyos. A fickó túl tökéletes. Ez az egyik ok, amiért Ryan utálja. Nem beszélt róla. Két perccel ezelőttig még a létezéséről sem tudtam. De Ryannel már teljesen egymásra hangolódtunk. Én is érzem, amit ő. Márpedig hullámokban árad belőle az utálat.

Egy rendes barátnő már csak a cinkosság kedvéért is utálná őt. Ryannek bizonyára jó oka van rá, hogy rühellje.

Hümmögve nyugtázom, majd kifejezéstelen arcot öltök. Julie és Matt előtt nem lehetek nyíltan ellenséges vele, de persze azt a hibát sem követhetem el, hogy kedves vagyok.

Julie finoman megérinti sziklakemény bicepszét, és az arcán leheletnyi pír jelenik meg.

– River, ő a másik fiam, Mako. Mako, ő Ryan barátnője, River – mondja Julie konstatálva, hogy a fiai elmulasztották a bemutatást, és rosszallón néz rájuk.

– Nagyon örvendek, Mako! – mondom udvariasan.

Milyen hülye név.

Újra csak felvonja a hülye szemöldökét, mintha tudná, mire gondolok. És úgy is válaszol, mintha tisztában lenne vele, hogy mire gondolok.

– Hasonlóképpen.

Ryan enyhén megváltoztatja a testhelyzetét. Az ostoba fiú. Ezzel most elárulta a bizonytalanságát.

Imádom, hogy bizonytalan, ha rólam van szó.

Mako észreveszi, és barna szemöldöke még magasabbra szalad. Nem mosolyog. És nem tekinti kihívásnak. Megrázza a fejét, és elsétál.

Fura.

– Nem is mondtad, hogy van egy testvéred – suttogom vádlón, amikor Julie és Matt Mako után indul az ebédlőbe.

– Mert nincs! – csattan fel, és kiviharzik utánuk.

De igen, hazudós.

JULIE ÉS MATTHEW háza egy lakberendezési magazinban is megállta volna a helyét. A kialakítás rusztikus hangulatot áraszt a szabadon hagyott fagerendákkal, a különböző színűre pácolt faanyagokkal, a tompa fényekkel, amelyek lágy, barátságos légkört árasztanak. A hatalmas méretek ellenére minden otthonos. Nehezen tudom levenni a szemem a részletekről, és csak arra tudok gondolni, milyen lehetett volna az életem, ha egy ilyen házban növök fel.

Nem hinném, hogy ilyen keserű lennék, mint ez a két férfi az asztalnál. Az egyikük gyűlölködő pillantásokat vet a másikra, aki pedig tudomást sem vesz a létezéséről. Mako csak a szüleire néz, és kizárólag velük beszél, ilyenkor viszont melegséggel és tisztelettel teli az arckifejezése. Ryan viszont úgy csipeget a vacsorájából, mint egy elkényeztetett kölyök, akit rá akarnak kényszeríteni arra, hogy zöldséget egyen.

Hogy lehet valaki boldogtalan, akinek ilyen az otthona, és ilyen szülei vannak?

– Szóval, River, Ryan mondta, hogy idén diplomázol. Milyen szakra jársz? – érdeklődik Matt, és egy villányi brokkolit tesz a szájába. Ryan a combomra fekteti a kezét, és megszorítja, mintha figyelmeztetni akarna, hogy jól gondoljam meg, mit mondok.

Milyen jellegzetes kérdés. Miért nem kérdezi meg, hogy mi érdekel. Hogy hol nőttem fel. Milyen ember vagyok. Mi árulkodik a személyiségemről.

Lehetek egy őrült némber. Talán az is vagyok. Nem lenne nekik fontos, hogy tudjanak róla?

Higgadtan elmosolyodom.

– Pszichológiára.

Mennyire jellemző válasz.

Ryan a szemét forgatja, mintha olvasna a gondolataimban. Sosem helyeselte a pályaválasztásomat.

Miért nem akarod, hogy kiismerjelek, édes Ryan?

– Miért pont pszichológia? – érdeklődik ezúttal Mako, és rám pillant az étel fölött. Megborzongok a hangjától.
A bemutatkozás óta nem is szólt hozzám.

Hm. Mert anyám rengeteg elcseszett dolgot művelt, amikor gyerek voltam, és nagyon szeretném megérteni, hogy miért. Nem, biztosan nem ez az oka. Ki akarna megérteni egy drogost? Ez minden, amit el lehet róla mondani. Betépett,
és darabokra tört.

Vállat vonok.

– Mert van tehetségem az emberek kiismeréséhez – válaszolom udvariasan.

– Á, Ryan, te nagyon okosnak tartod magad. Jobb, ha vigyázol – ugratja Matt, és rákacsint. Tele szájjal beszél, amiért Julie megdorgálja. De ő csak rávigyorog válaszképpen.

Valami azt súgja, Mattet nem sok minden zavarja. Hirtelen tudni szeretném, hogy mi lehet az, ami igen.

Ryan gúnyolódva válaszol.

– Szerintem tudom kezelni.

Azt hiszem, én is tudlak kezelni téged, bébi.

A vacsora egy örökkévalóságnak tűnik. Valahányszor felteszek egy kérdést, Ryan megszorítja a combomat, így jelzi, hogy vigyázzak a számra. Nem tudom, mi rosszat mondhatnék, de lassan elbátortalanodom. Ennyire feszélyezi a jelenlétem?

Mire az utolsó szelet bűnre csábító almás pite utolsó morzsáját is lenyelem, lila foltok vannak a combomon. Majdnem elvonja a figyelmemet a pitéről, de szinte biztos vagyok benne, hogy akkor is kérnék még egy szeletet, ha most bombát dobna ránk egy terrorista. Később majd puszit ad a zúzódásokra.

– Segítsek mosogatni? – kérdezem Julie-tól. Mosolyogva fogadja az ajánlatomat. Ryan kétszer elismerően meglapogatja a combomat. Sugárzom, dagad a mellem a büszkeségtől.

Először a saját tányéromat és Ryanét szedem össze, remeg a kezem a félelemtől, nehogy eltörjem Julie finom porcelánját. Matt és Julie anyagi helyzetét tekintve a porcelán valószínűleg többe kerül, mint az én egyetemi tandíjam. És ha eltöröm, akkor szégyenbe hozom Ryant. Sosem bocsátaná meg nekem.

Megkerülöm az asztalt, hogy összeszedjem Mako tányérját, és ő lassan végigmér. Amikor találkozik a tekintetünk, azt kívánom, bárcsak a helyemen maradtam volna. Julie-nak kellett volna leszednie az asztalt.

Az arcomon barátságos mosollyal várakozva felé nyújtom a kezem. Nem siet, mintha az idők végezetéig is itt állnék és várnék rá. Ryan tekintete perzselő, korábbi elismerése elillant.

Dühös vagyok. Keményen megdolgoztam érte.

– Elvesztette a karod a mozgásképességét? – érdeklődöm unott hangon, amikor Mako csak bámul rám.

Buja ajka alig észrevehetően mosolyra húzódik. Le sem veszi rólam a tekintetét, miközben átnyújtja a tányérját. Kirántom a kezéből, és már ott sem vagyok; leszarom a porcelánt. Kalapál a szívem, remeg a gyomrom. Ha az életem múlna rajta, akkor sem tudom az okát. Hiszen nem is szólt hozzám.

– Jól vagy? – kérdi Julie az arckifejezésem láttán. Nem tudom, milyen képet vághatok, de gondolom, idegesnek tűnök. Sokkal idegesebbnek, mint amilyennek Észak-Karolina, sőt talán a világ legjobb almás pitéje után kellene.

– Pompásan – mosolygok, gyengéden belesüllyesztem a mosogatószeres vízbe a tányérokat, amelyeket Julie odakészít.

– Majd én mosogatok, te pedig törölgess – javasolja.

Milyen kiszámítható. Mosolyogva engedelmeskedem, fogok egy száraz törlőruhát, és várom az első tányért. Nem hinném, hogy átéltem volna valaha ilyen stresszes mosogatást.

– És hogy ismerkedtetek meg a fiammal?

Kissé meglepetten ráncolom a homlokom, megértve, hogy Ryan nem mondta el neki. Feltételeztem, hogy mindent elmondott rólam.

– Az egyetemen – mondom, és mosolyt kényszerítek magamra. – Együtt jártunk amerikaitörténelem-órára. Én előbb figyeltem fel rá, mint hogy ő észrevett volna. – Szívesen emlékezem vissza azokra az időkre. Figyeltem, hogy sétál be az ajtón nevetgélve, a barátaival beszélgetve. Néha egy másik lánnyal. Az szívás volt.

Az Alisonnal való szakítása után alig pár hónappal elhatároztam, hogy a fenébe is, kirúgom azt a lányt a helyéről, és mellé ülök. Még gólya voltam, ő pedig nagy, gonosz végzős, aki úgy rázta le magáról a csajokat, mint kutya a vizet. Miután rástartoltam, már a másodév közepén jártam, mire elkötelezte magát mellettem. Túl volt egy hosszú kapcsolaton, és azt állította, nem áll készen egy másikra. Az egyetemen töltött maradék idejében szingli akart maradni.

Én vártam rá.

Julie felém nyújt egy tányért. Szorongani kezdek, nehogy összemaszatoljam, miközben a konyharuhával óvatosan megragadom. Finoman szárazra törlöm, és a tőlem telhető legkecsesebben leteszem. Általában nem vagyok esetlen, ideges sem szoktam lenni. Nem kezelem jól a feszültséget.

– Jó gyerek. Mind a két fiam az – mondja. – Úgy tűnik, szerelmesek vagytok.

Ettől a bóktól elönt a forróság. Ha az anyukája is észreveszi, akkor tényleg szerelmes belém, nem?

– Így van – helyeslek.

– Igen, persze – horkan fel valaki a hátunk mögött.

Majdnem eldobom a tányért. Az a hang. Másféle forróság önti el a testemet. Nem tudom leírni az érzést, de elszégyellem magam. Nem kellene semmilyen érzést kiváltania belőlem.

Gondosan leteszem a tányért, megfordulok, és rosszallón pillantok Makóra. Hátat fordítok neki ahelyett, hogy megszólalnék. Nem jelent nekem semmit.

Nem keltene jó benyomást Ryan anyja előtt, ha összevitatkoznék a másik fiával. Ráadásul Ryant sem akarom így zavarba hozni.

– Ó, hagyd abba, Mako – dorgálja meg könnyedén Julie, mosószeres kezével elhessegeti a szavait, és az én kezemre repül róla a hab.

– Ryan senki mást nem szeret úgy, mint saját magát – jelenti ki keserűen Mako, benyúl a hűtőbe, és kivesz egy sört. A napbarnított bőrömön gyöngyöző habra összpontosítok, a szétpukkanó buborékokat, a lassan szétmálló habot figyelem.

Ne menj bele a játékába, River. Pont azt akarja.

– Ő is gyorsan eltűnik majd, mint a többi. De gondolom, már tudja, mivel olyan jól megy neki az emberek kiismerése.

Három

RIVER

A FEJEM NEKICSAPÓDIK a falnak, egy kéz megragadja az államat. Ezt követi Ryan foga, amely a nyakamat gyötri, míg a fájdalommal vegyes gyönyörtől a fogamat csikorgatom. Nyöszörögve homorítok, éles foga nyomán kiserked a vérem.

– Ne hagyj harapásnyomot – figyelmeztetem, és kissé eltolom csupasz mellkasát. De ő továbbra is hozzám préseli magát, és figyelmeztetőn rám mordul.

– Az enyém vagy. Kurvára azt csinálok veled, amit csak akarok – vicsorogja, és ráveti magát a nyakam másik oldalára.

Különösen durván belém harap, mire felhördülök. Ez fáj. De nem állítom le. Akarom ezt. Tényleg akarom. Akarom, akarom, akarom.

A fájdalmat viszonozva végigkarmolom a mellkasát. A lábam közé ékeli a combját, és én a saját gyönyörömet elnyújtva szégyentelenül dörgölőzöm hozzá. Újabb nyögések törnek fel a torkomból, amikor megmarkolja és megszorongatja a mellemet. Nincs túl nagy mellem, de azért kibuggyan Ryan tenyere alól. Imádja ezt.

Az ujja közé csippenti a mellbimbómat, végre abbahagyja a nyakam gyötrését, csak hogy a nyelvét a fogam közé erőltetve a számra vesse magát. Mohón, nyöszörögve szívom játszadozó nyelvünket. Még erősebben nyomom magam hozzá, érzem az orgazmus első hullámait.

Még többre van szükségem.

– Bassz meg! – könyörgök csókolózás közben.

Hirtelen hátrahúzódik, és szúrósan néz rám. Kék szeme elsötétül, akár az óceán vize. Kissé lehangoló, hogy nem tudom eldönteni, dühében vagy a vágytól. Vagy talán kicsit mindkettőtől.

– Azt akarod, hogy megbasszalak? Vagy azt szeretnéd, ha inkább Mako lennék? – mordul rám, a nyakam köré fonja a kezét, és újra durván a falhoz vágja a fejemet. Nem annyira keményen, hogy valóban fájjon, de akkor is zavarba ejt az agresszivitása.

Nem mozdulok, csak a szemöldökömet vonom össze. Hirtelen megdermedek.

– Tessék? – kérdezem teljesen összezavarodva. A tekintetétől megfagy az ereimben a vér. Már nem kérdés, hogy a vágy vagy a harag vezérli. Teljesen felbőszült, és fogalmam sincs, hogy miért. Egyszer sem gondoltam Makóra, amióta beléptünk az ajtón, és letépte rólam a ruhákat.

– Ne játszd a kibaszott hülyét, River!

Kinyitom a számat, aztán becsukom, nem tudom, mi a fenét mondhatnék. Meglepetésként ér a vádaskodása. Ezt bűntudatnak tekinti, és harmadszor is nekivág a falnak, méghozzá olyan erősen, hogy elesem. Közben beütöm a könyökömet a padlóba, és a fájdalom belenyilall a karomba.

– Kibaszottul tudtam – morogja, és vádlón mered rám.

Döbbenten nézek rá, és elönt a pánik. Hogy gondolhat ilyesmit? Miért nem látja, mennyire szeretem?

– Ryan, nekem fogalmam sincs, hogy miről beszélsz. Nekem nem kell Mako, én csak téged szeretlek – rimánkodom elkeseredetten, hogy észrevegye az igazságot. Mert tényleg nem akarom Makót. – Feltápászkodom a földről, felé lépek, és békítőn felemelem a kezem.

Felém ront. Ösztönösen hátrahőkölök, neki a falnak. A fal és én még soha nem kerültünk ilyen bensőséges kapcsolatba, és ez kezd az idegeimre menni. Ryan hozzám préseli a mellkasát, előrehajol, a lehelete a fülemet csiklandozza.

– Megkeserülöd, ha hazudsz, River.

A hideg futkos a hátamon a fenyegetéstől. Eddig nem fenyegetőzött, legalábbis nem fizikai erőszakkal. Alig egy perccel ezelőtt a világ tetején éreztem magam, készen rá, hogy elélvezzek a combján, mielőtt brutálisan megbaszna. Most pedig teljesen elcsüggedtem.

Üres, kielégítetlen és végtelenül, kurvára elkeseredett vagyok.

– Én nem hazudok – mondom. Erőtlenül hangzik. Szánalmasan és elkeseredetten.

A pillanat elszáll, Ryan bika módjára fújtatva távozik, a farmerja a csípőjére tolva. Végignézek meztelen testemen. A vacsora idején engem érő szorítások ujjlenyomatai éktelenkednek a combomon.

Félrehajtott fejjel tanulmányozom.

A pszichológiakönyveim szerint ezt bántalmazásnak kellene tekintenem. De vajon bántalmazottnak is érzem magam?

Az arcomon végiggördülő könnycsepp megadja a választ. Letörlöm, mielőtt Ryan észrevenné.

Seggfej.

MILYEN VOLT A TALÁLKOZÁS a szülőkkel? – érdeklődik Amelia, barna szeme izgalommal teli. Már nem vagyunk szobatársak, de még most, végzősként és más-más épületben tanulva sem veszítettük szem elől egymást.

Széles mosolyt erőltetek magamra. A szülőkkel való találkozás nagyszerűen alakult, amíg haza nem értünk, onnantól szétesett minden. Még mindig össze vagyok zavarodva a történtek miatt, és azóta is hideg, feneketlen verem fészkel
a gyomrom mélyén.

– Igazán kedvesek a szülei. Azt hiszem, megkedveltek.

Amelia mosolya kiszélesedik, izgatott ugrándozásba kezd. A barátnőm jó tizenöt centivel alacsonyabb nálam, úgyhogy ez most olyan, mintha a manók táncát figyelném, akik aranyat találtak a szivárvány alatt.

– Rohadtul örülök neked, tudom, milyen fontos dolog találkozni a szülőkkel.

És tényleg tudja. Már öt éve együtt van Daviddel, és egy éve házasok. Eleinte David katolikus szülei ellenezték a kapcsolatot, mert Amelia ateista. Hosszú évekre volt szükség, mire megenyhültek, sőt, most már vacsorára is meghívják. Kívül-belül egyaránt gyönyörű pár. Még nem találkoztam Davidnél őszintébb emberrel. Persze az sem árt, hogy úgy néz ki, mint azoknak az erotikus regényeknek a favágói, amiket kislányként titokban olvastam a könyvtárban. Gondolom, az sem árt, hogy Amelia az alacsony termete ellenére is olyan, mintha a Vogue magazinból lépett volna elő.

Vállat vonok.

– Valójában ők olyan szülők, akik valószínűleg bárkit kedvelnének, ha nem sátánista vagy valami hasonló. Elég nyugodt emberek.

Amelia legyint.

– Bármi legyen is az oka, én örülök neki. Dugtatok a gyerekkori ágyában? – kérdezi, és sokatmondón vonogatja a szemöldökét. Most viszont úgy néz ki, mint a kobold a Lucky Charms csokis pehely dobozán.

– Ezúttal semmi ilyesmi nem történt – kuncogok.

Felháborodottan horkant.

– Csalódtam benned.

Épp úton vagyunk a helyi fagyizóba, amely nyolcvan kilométeres körzetben a legjobb fagyit árulja. Csak egy apró bódé, szabadtéri padokkal. Olyan, mintha csak akkor tudnád megenni, ha versenyre kelsz a nappal, és igyekszel behabzsolni, mielőtt az egész ráolvad a kezedre.

– Van egy bátyja. Nem is tudtam róla, amíg oda nem értünk – említem meg mellékesen. Amelia megtorpan, elgondolkodva néz rám, én pedig beharapom az ajkamat. – Fura, ugye?

– Mármint egyáltalán nem említette? Egyszer sem?

– Soha. Valójában kifejezetten azt állította, hogy egyke.

Amelia homlokán elmélyülnek a ráncok, én az ajkamba mélyesztem a fogam. Csak akkor hagyom abba, amikor megérzem a vér ízét. Szőke haja meglebben a szélben, amikor megpördül, visszafelé lépdel, és a tincsei az arcára tapadnak, miközben láthatóan ezen töpreng. Legszívesebben elmaszatolnám a sminkjét. Hiába várom, hogy egyszer elszúrja.

Bájos csaj.

– Biztos vagy benne, hogy valóban a fiuk?

Vállat vonok.

– Az anyja számtalanszor elmondta.

– Hű – mondja Amelia. – Kíváncsi lennék, miért.

Felhorkanok.

– Nos, kissé érthetőbbé vált, amikor együtt láttam őket. Utálják egymást.

– Talán valamiféle fura testvérharc dúl közöttük – jegyzi meg könnyedén.

Megérkezünk a fagyizóhoz, és a választék leköti a figyelmét. Úgy döntök, annyiban hagyom a dolgot. Hallottam már testvérekről, akik utálják egymást. Van ilyen. Viszont általában nem viselkednek úgy, mintha a másik nem is létezne, hacsak nincs valami komolyabb oka.

Mit titkolsz, édes Ryan?

– Hahó! – csiripel valaki a hátam mögött, amitől nyomban földbe gyökerezik a lábam. Megfordulok, és megpillantom az ősellenségemet – Ryan volt barátnőjét.

Amelia megfordul, és leesik az álla. Soha nem mutatták be Alisonnak, de pontosan tudja, kicsoda. És azt is tudja, hogy a ribanc megpróbálta tönkretenni a kapcsolatomat.

Világosbarna haj, zöldesbarna szem, amely a megvilágítástól függően változtatja a színét, bomba alak. Gyönyörű, és első látásra meggyűlöltem. Amikor beszéltünk, akkor még inkább.

– Szia, Alison! – válaszolom hűvösen. Még van pofája idegesnek tűnni.

– Bocs, ha zavarok. Csak látni akartam, hogy vagy.

Hiába igyekszem, elsápadok. Amelia a szemöldökét ráncolja. Megköszörülöm a torkom.

– Remekül.

Alison előregörnyedő vállal suttogja:

– Tényleg szeretném, ha hallgatnál rám.

Annyira felbosszant, hogy elszorul a torkom. Amelia tud róla, hogy megpróbálta tönkretenni a kapcsolatomat, de sosem mondtam el neki, hogyan. És nem is tervezem beavatni.

– Ez nem a megfelelő hely és idő – sziszegem az orrom alatt, hogy más ne hallja.

Alison vékony vonallá szorítja össze telt ajkát. Gödröcskék képződnek az arcán, és ezért is utálom. Az én gödröcskéim csak akkor látszanak, ha nevetek. Az övéi sokkal bájosabbak.

Végül bólint. Lövell egy pillantást Ameliára, aztán elmegy mellettem.

– Légy óvatos! – suttogja, és egy pillanatra megérinti a könyökömet.

Alig tudom visszafogni magam, legszívesebben elrántanám a karomat. Ehelyett egyenesen magam elé meredek, és hagyom elmenni.

Amelia lassan felém nyújtja a fagyit, és zavartan bámulja Alison hűlt helyét.

– Ő… aranyos – fejezi be tétován.

– Egy kígyó.

Láthatóan nem sikerült meggyőznöm. És ettől egy kicsit elszomorodom.

– Mit mondott?

– Semmi olyasmit, amit még ne hallottam volna. Féltékeny, és azt akarja, hogy szakítsunk.

Nem mondom el neki, hogy miért. Az csak rám tartozik.

Amelia arcára kiül az undor.

– Micsoda egy ribi!

Ugye, hogy az? Ezen elmélkedek a csokichipses-mentás fagyi nyalogatása közben.

HOL VOLTÁL? – förmed rám Ryan, alighogy átlépem a lakás küszöbét. Megtorpanok, és basszus, ez olyan, mintha bűntudatom lenne. A kanapén ül, az egyik lába a térdén pihen, az ESPN sportcsatornát nézi. A ház makulátlanul tiszta, és a macskánk, Bilby, mögötte szundít a fejtámlán.

– Óra után fagyizni mentem Ameliával.

– Persze, nyilván – mondja rosszindulatúan, de le sem veszi a szemét a képernyőről. – Úgy viselkedik, mint egy kurva, szóval biztos vagyok benne, hogy pasik is voltak ott.

Halkan felsóhajtok.

– Bébi, csak mi ketten voltunk, esküszöm. Nem voltak pasik. És boldog házasságban él Daviddel.

Ryan megforgatja a nyelvét a szájában. Csak úgy árad belőle a düh. Nehéz a levegő a rosszindulattól.

– Akkor hadd nézzem meg a mobilodat. – Tétovázom. Miért akar belenézni a telefonomba?

Várakozón nyújtja a kezét. Vonakodva átadom a mobilt. Nem azért, mert rejtegetnivalóm van, hanem mert nem bízik bennem, és ezt tisztázni akarom. Ryan az első komoly kapcsolatom, szóval nem lehetek notórius megcsaló, és nincs múltam. Ne értsétek félre, lefeküdtem néhány pasassal, és Ryan tud róla, de szingli voltam, és független. Ryan ugyanezt csinálta, szóval nem fair felhozni a múltamat. Teljesen indokolatlan a bizalmatlansága. Soha nem adtam rá okot, hogy azt gondolja, valaki másra vágyom.

Nézem, ahogy megnyitja és végiggörgeti az üzeneteimet, aztán megnyit minden egyes beszélgetést, és azokat is ellenőrzi. Megnézi a posztjaimat a közösségi médiában, legvégül a képeimet. Leteszi a telefont, és bólint.

– Ez azt jelenti, hogy nekem is át kellene néznem a te telefonodat? – jegyzem meg keserű éllel. Felnéz, és kifejezéstelen arccal bámul rám. Feszengeni kezdek. Ezt nemnek veszem.
– Hogy ment a munka? – próbálok témát váltani, és igyekszem vidámnak tűnni. Utálom, ha dühös.

Átható tekintettel bámul.

– Apám új titkárnőt vett fel. Velem egyidős. Nem bírja kordában tartani a mocskos kezét.

Meghűl az ereimben a vér, az aggodalom savként égeti a gyomromat. Vajon csinosabb, mint én? Mi van, ha jobb nálam?

– Ajánlom neki, hogy megpróbálja! – csattanok fel, ahogy felszínre tör lappangó bizonytalanságom.

Végre egy mosoly. Jobban mondva gúnyvigyor. Rázni kezdi a lábát a térdén.

– Ne aggódj, bébi, nekem nem kell más, csak te – biztosít édeskés hangon. Valami sötétség bontakozik ki a szívemben, és oda a jó hangulatom maradéka is. Már Alison is lelohasztotta a kedvemet, és most Ryan fura viselkedése teljesen tönkreteszi. – Gyere ide, bébi. Csak hiányoztál, ez minden. Nyomorult érzés, de azt akarom, hogy mindig a közelemben legyél – mondja, és megütögeti a kanapét maga mellett. Lassan szétnyitom ökölbe szorított kezem, és ellazul a vállam.
A tenyeremen égő kis piros félhold jelenik meg. Észre sem vettem, hogy ennyire összeszorítottam.

A reakcióm láttán szélesen elmosolyodik.

– Gyere ide. Hiányoztál.

Odasétálok, hálás vagyok, amiért jobb kedvre derült. Kicsit még feszengek a miatt a nő miatt, de amikor ilyen büszkeséggel néz rám, nem tudok erre gondolni.

Mellé kuporodom, és ő átölel. Könnyű csókot lehel a halántékomra, és én majdnem dorombolni kezdek, mint Bilby.

Az ujját az állam alá téve gyengéden megemeli a fejem, míg fakókék szemébe nézek.

– Kérlek, soha ne hagyj el. Nem tudnék élni nélküled.

– Soha nem hagynálak el – ígérem.

Megrázza a fejét, és mintha valamiféle gyötrelem suhanna át az arcán.

– Akkor jó. Nem hiszem, hogy túlélném. Valószínűleg megölném magam.

Ránc képződik a két szemöldököm közt. A szavai egyszerre hízelgők és nyugtalanítók.

– Ne mondj ilyet, Ryan – kérlelem lágyan. – Nem ölnéd meg magad.

– De igen – állítja határozottan, és belém fúrja a tekintetét.

– Miért? – hitetlenkedem.

– Nem találnék senkit, aki olyan boldoggá tenne, mint te – mondja gyengéden. – Sohasem találok senkit, aki annyira tökéletes, mint te.

Elolvadok. Mint a francos fagyi, amit korábban ettem.

– Én sem. Te tökéletes vagy nekem.

Gyönyörű fogsorát kivillantva mosolyog.

– Tényleg?

Beharapom az ajkam és bólintok. Megragadja a kezem, és az alsónadrágjának feszülő farkához dörgöli.

– Akkor mutasd meg, milyen tökéletes vagyok!

Így hát megteszem. Alig egy perccel azután, hogy elélvez, már durmol is, és ahhoz sincs energiám, hogy kielégítsem magam ez után a különös nap után.

VASÁRNAP VAN, ÉS Ryannel nem terveztünk semmit előre. Mosolyogva ébredek, izgatott vagyok, amiért egész nap kettesben lustálkodhatunk. Alig pár hónappal ezelőtt költöztem be a házába, és azóta nem fordult elő, hogy egész nap pihenhettünk volna.

Nyújtózkodom, élvezem teljesen ellazuló izmaimat. Ryan ágya mennyei, tökéletes keveréke a keménységnek és a felhők légies puhaságának. A beköltözésemig csak kemény padlón és hepehupás ágyakon feküdtem. Beletelt egy jó hónapba, mire nem sajgott mindenem ébredéskor – a testem nem szokott hozzá ekkora luxushoz. Most alig tudok kikászálódni az ágyból.

Ryan oldala üres. Meglapogatom, és érzem, hogy hideg. Tehát már egy ideje felkelt. Lassan lehervad az arcomról
a mosoly, a kezem végigsiklik az ágyneműn. Régebben együtt ébredtünk hétvégén, és összebújtunk, mielőtt felkeltünk, és nekiálltunk a feladatainknak. Már jó néhány hónapja nem találom reggelenként a helyén.

Ryan az utóbbi időben szokatlanul viselkedik. Ellenséges, gyanakvó, kimért és nagyon utálatos. Mindig is kissé ideges volt, de korábban nem sínylette meg a kapcsolatunk a nyugtalanságát. Nem sajnálta az energiát annak kifejezésére, hogy úgy érezzem, különleges vagyok, szeret és gondoskodik rólam.

Rengeteg olyan emlékem van, amikor a csodás randink szenvedélyes szexszel ért véget. Pillanatokkal, amikor együtt nevettünk, néha látszólag ok nélkül. Bolondult értem, hangoztatta, mennyire szeret, és mindig meglepett valamilyen érzelgős ajándékkal. Nem tudom, mikor kezdték ezt felváltani a jóval sötétebb emlékek. Most már nyomuk sincs a vallomásoknak és a romantikának. Mára elmaradtak az olyan apró figyelmességek, mint hogy reggel kávét csináljon nekem, gondoskodjon róla, hogy legyen otthon a kedvenc vizemből, vagy munka után egy csokor virággal állítson haza. Most már csak a mobilomat akarja ellenőrizni, szajhának nevez, ha szerinte túl sok sminket használok, vagy túl sokat mutat a ruhám, és már-már erőszakosan tapogat.

Az utóbbi időben feszültségekkel teli a munkája. Talán ez az oka. Még mindig azon igyekszik, hogy nevet szerezzen magának, ami nem az apjáéhoz kapcsolódik. Ezt meg tudom érteni, és felül tudok emelkedni ezeken az apró dolgokon: különben sincs rájuk szükségem. Amíg ő és én boldogok vagyunk, csak ez számít.

Felugrom, és gyorsan beletúrok a hajamba. Majd reggeli után fogat mosok. Bár egyelőre nem érzem készülő étel illatát.

Lesétálok a nappaliba, Ryan félmeztelenül, laptoppal az ölében ücsörög a kanapén, az orrán olvasószemüveg. Átkozottul vonzó, legszívesebben lerohannám. Bilby a szokásos helyén, a kanapé támláján fekszik, és szunyókál.

Néhány hónappal ezelőtt hoztam el egy menhelyről, azóta ő lett az én kis árnyékom. Ryan nemigen foglalkozik vele, és gyakran tesz rosszmájú megjegyzést, amiért mindenhol macskaszőr van, de egyébként nem panaszkodik rá. Amikor beköltöztem, Ryan javasolta, hogy mondjak fel a munkahelyemen, így amíg ő dolgozott, egyedül voltam otthon. A cica társasága némiképpen enyhítette a magányomat.

– Jó reggelt – csipogom.

Ryan felpillant, de nem szól.

Megállok. Ühüm. Hát jó.

– Kérsz reggelit? – érdeklődöm.

– Miért, szerinted mire várok? – kérdi hűvösen, fel sem pillantva a képernyőről. Lehervad az arcomról a mosoly, lassan szertefoszlik a jókedvem. – Bassza meg! – kiált fel váratlanul, és dühösen a kanapéra hajítja a laptopot. Összerezzenek a hirtelen kirohanástól, és a szívemre szorítom a kezem, mintha így akarnám megakadályozni, hogy kiugorjon a helyéről.

– Mi a baj? – kérdezem lélegzet-visszafojtva, és igyekszem lelassítani zakatoló szívemet.

– Már megint elszállt a kibaszott internet – motyogja, és a dolgozószobájához viharzik, ahol a router is van. Én zavartan, a hűlt helyére meredve állok. Az elmúlt pár hónapban folyamatosan harcolt a szolgáltatóval, de még nem sikerült megoldania. Pár másodperc múlva újra beviharzik, lehuppan a kanapéra, és folytatja a laptopján a munkát.

– Van még valami más is? – kérdezem tétován. Újabb pillantás, ezúttal bosszús.

– Nincs.

Úgy döntök, hogy egyelőre annyiban hagyom. Nekilátok reggelit készíteni. Bundás kenyeret, szalonnát és tojást. Lehet, hogy csak éhes, és ezért hőzöng. Képmutatás lenne úgy tenni, mintha én soha nem lennék ingerült az éhségtől.

Amikor elkészülök, jól megpakolom a tányérját, még néhány friss eperszemet és tejszínhabot is teszek a bundás kenyérre.

Elveszi a tányért, és beletemetkezik. Néma csöndben. Meg sem köszöni.

A kurva életbe, persze hogy nem.

Lassan leülök mellé, és enni kezdek. Valami rosszat tettem? Nem akarom még jobban feldühíteni. Ránézek, figyelem, hogy reagál az ételre. Csak tovább rontok a dolgon, ha nem készítettem elég finom reggelit.

– Ízlik? – kérdezem aggodalmasan. Rám pillant, és lenyal a szája széléről egy kis habot.

– Eszem, nem?

Összevonom a szemöldököm. Ez nem válasz.

Nem tudom megfogalmazni, de valamilyen fal veszi körül. Felcsattan, ha mondok valamit. Inkább befogom a számat. Egész reggeli alatt hallgatok, aztán az ebéd, sőt a vacsora alatt is. Az egyetlen szórakozásom, hogy Bilbyvel játszom, amíg meg nem érkezik Mary és Ava.

Ők a takarítónők, és vasárnaponként jönnek. Legtöbbször ragaszkodom hozzá, hogy segítsek nekik. Felnőtt nőként tökéletesen alkalmas vagyok rá, hogy rendet csináljak magam után, így mindig kicsit furán érzem magam, amiért mások takarítanak utánunk.

Mary idősebb, őszülő nő, szeme és a szája körül ráncokkal, és kissé púpos. A nagyanyja alapította a takarítócéget, és a hatvanas éveiben járó Mary folytatta a vállalkozást. Nagyon komor, de velem és Avával kedves. Ava Mary unokája, és folytatja a családi hagyományt. Csak tizenhat éves, fényes fekete haja, nagy bociszeme, és félénk mosolya van. Mindig kedvesek velem és Ryannel. És Mary utálja ugyan, ha segítek, végül mindig megadja magát, mert Ava jobban figyel a takarításra, ha ott vagyok.

Mary és Ava távozása után Ryan egész nap hozzám se szól, és kezdek dühbe gurulni. Néhány emberrel telefonon beszél, olyankor hangoskodik és nevet. Élénken gesztikulál, sokkal elevenebb, mint egy halottidéző által felébresztett holttest.

Miért nem szól hozzám? Újra fagyossá válik, amint leteszi a telefont, az egész házat megdermeszti az energiája. Általában nem vagyok zsémbes, de közel járok ahhoz, hogy lakásszerte zsálya égetésével űzzem ki a negatív rezgéseit.

Néhányszor megpróbáltam érdeklődni, miért nem szól hozzám. De rám se nézett, úgy válaszolt.

– Te sem beszélgetsz.

Aha, mert lekezelőn bánsz velem, te fasz!

Nem volt más mondanivalója, és ha erőltettem, akkor egyszerűen felkelt, és átment egy másik szobába. Ma még Bilby sem tudta enyhíteni a magányomat. Hogyan lehetséges, hogy ugyanabban a házban élünk együtt, mégis úgy érzem, mintha egyedül lennék? Feladom a próbálkozást, és estére csak magamban dühöngök.

Amikor tegnap este aludni mentünk, még minden rendben volt. Felkeltem a kanapéról, és aranyosan, álmosan rám mosolygott. Segítettem neki ágyba bújni, és azt motyogta, mennyire szeret. Egész éjjel magához ölelt, majd jóval korábban felkelt, anélkül, hogy szólt volna.

És most ez. Remekül voltunk. Kibaszottul minden rendben volt. De akkor mi történt?

Beteszek egy filmet, meg se kérdezem, érdekli-e. Rohadtul nem érdekel. Letelepszem a kanapéra, a vajpuha fekete bőr vigasztal, miközben magamra húzok egy puha plédet. A hatalmas nappaliban három jókora kanapé tölti be a teret, a nagy lapos képernyős tévé alatt van Ryan játékkonzolja, a falakat szobadíszek és családi fotók ékesítik. Ryannek meglehetősen modern és steril ízlése van, sok a fekete, a szürke és a fehér árnyalat. Gyönyörű ház, de határozottan hiányzik belőle a Julie és Matt házát jellemző otthonos és meleg hangulat.

A film közepénél tartok, amikor Ryan becsukja a laptopot, és játékosan megböki a combomat. Felingerel a mozdulat, de be kell ismernem, kétségbeesett érzést kelt bennem.
A reményt. A kétségbeesett reményt.

– Gyere, bújjunk össze – nyafog. Még ahhoz is van mersze, hogy bevesse a kölyökkutya-pillantást.

Hogy mi van? Az arcomra kiülő döbbenet és harag keverékével nézek rá. Micsoda pofátlanság.

– Ó, most épp beszélgetni támadt kedved?

Gúnyosan felnevet, és megrázza a fejét, mintha éppenséggel én viselkednék észszerűtlenül. Mintha én lennék dilis, és fogalma sem lenne, miről beszélek.

– Jól van, akkor ne. Én csak ölelkezni szerettem volna.

Visszatért a fagyos, kemény hang, ezúttal úgy néz rám, mintha nem akarná elhinni a történteket. Elhúzódik, összefonja a karját, és újra körülveszi a fal. Elpárolog a kevéske figyelem, és újra egyedül érzem magam.

Elborít a szomorúság. Egész nap nem vett rólam tudomást, most végre figyel rám, erre én visszautasítom.

– Mondd, miért vettél semmibe egész nap! – kérdezem, képtelen vagyok újra hallgatásba merülni. Gyanakvó pillantást lövell felém, mintha arra kértem volna, hogy fesse zöldre a mellbimbóját.

– Te sem beszéltél hozzám, River. Mindig ez van. Bolhából csinálsz elefántot, pedig csak kényelmes csöndben üldögéltünk és pihentünk. Miért akarsz velem ok nélkül veszekedni?

Megremeg az ajkam. Tényleg ezt tenném? Azt hittem, egész idő alatt semmibe vett, amikor valójában csak meghitt csendben élvezte a társaságomat. Nagyon ostobának érzem magam.

– Most összebújjunk, vagy sem? – csattan fel. Odavet nekem egy utolsó koncot, és én úgy kapok utána, mint a kiéhezett kutya. Szégyenkezve bemászom az ölébe. Fülig érő mosollyal körém fonja a karját, és kényelmes testhelyzetet vesz fel, hogy együtt nézzük a filmet. Az arcomat puszilgatja, és végighúzza az ujját a bőrömön. Ugyanúgy térünk nyugovóra, mint előző nap. Mosolyogva alszik el, és egész éjjel átölel, míg én éberen fekszem, és szidom magam, amiért elrontottam az egész napot.

Legközelebb jobban csinálom majd.

SHALLOW HILL egy fekete lyuk az államon belül. Általánosságban elmondható, hogy ami oda bejut, az soha nem kerül ki onnan. A csekély számú kivétel közé tartozom. Még most sem értem, hogyan sikerült. Akkoriban úgy éreztem, örökre ott ragadok ezen a sivár helyen, ahol az ártatlan lelkek elpusztulnak.

Végigsétálok a folyó mellett, amelyben születtem. Még a folyó is kipurcant. Homályos, mozdulatlan, halott. És egészen őszintén rohadt büdös. Nem is értem, hogy nem kaptam semmiféle fertőzést.

A másik oldalon lepusztult házak sorakoznak. A kitört ablakokat repedezett, korhadt fával deszkázták be. A legtöbb háznak hiányzik vagy beomlott a fala, és kilátszik alóla a faszerkezet. És minden házban drogtól beállt férfiak és nők lézengenek. Némelyikük ott él, de a legtöbbjük nem.

A távolból üvöltözés hallatszik. Továbbmegyek, míg megérkezem Barbie házához. A hajdan fehér, most piszkosszürke ház üszkös falai düledeznek. Minél közelebb érek, annál hangosabb a visítozás, végül nyilvánvaló, hogy Barbie újabb veszekedésbe bonyolódott egy függővel. Több mint valószínű, hogy azért, mert felszívta és belőtte az összes drogot, miután addig baszott vele, míg kidőlt.

Lassan a hátsó ajtóhoz sétálok. Rozsdás, és amikor kinyitom, megnyikordul. Feltűnik Barbie és egy sovány, zsíros hajú férfi, mindketten annyira üvöltenek, hogy a másik arcába fröcsög a nyáluk. A konyhában állnak az elsárgult, repedezett linóleumpadlón, a penészes hűtőszekrény és egy konyhaasztal mellett, amelyet beborítanak a csikkek, kiürült alkoholos üvegek és használt injekciós tűk.

Minden pont ugyanúgy néz ki, mint az elmúlt tizennyolc év minden napján, amikor be voltam zárva erre a szeméttelepre.

– Te kibaszott kurva! Az az