SOPHIE LARK

KINGMAKERS 1.

Királycsinálók 1.

YEAR ONE

A mű eredeti címe: Kingmakers 1.

Fordította: Lukács Andrea

Copyright © 2024 by Sophie Lark

Originally published in the United States by Sourcebooks, LLC.

www.sourcebooks.com

All rights reserved.

Translation copyright © 2025, Lukács Andrea

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2025

ISBN 9789635804436

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Kedves Olvasó!

Köszönöm, hogy egy Sophie Lark-könyvet választott! Az olvasóim a mindent jelentik számomra, imádok összekapcsolódni velük ezeken a történeteken keresztül.

Amit ígérek:

Nagyszerű menekülést a feszültségektől. A könyveim olyanok, mint egy film, a fejében fogja látni az eseményeket illusztrációkkal és zenével kísérve. Úgy fogja érezni magát, mintha ön is ott lenne.

Nagyszerű párokat, akik bíznak egymásban. A történet végére a párok igazi lelki társak lesznek, akik jobbá teszik egymást.

Nagyszerű szerelmet, amelyben hinni lehet. Ön is megérdemli ezt az életében, soha ne érje be kevesebbel!

Mindenekelőtt azonban azt remélem, hogy meg tudom nevettetni önt… ha megbocsátja, hogy néha könnyeket is kicsalok a szeméből.

Szeretem önöket,

Ui.: Maradjanak csirkefogók!

Ezt a könyvet azoknak ajánlom,
akik szerelmesek a legjobb barátjukba.

XOXO

Zenék:

“Love Chained”— Cannons

“Best Friend”—Saweetie ft. Doja Cat

“Daisy”— Ashnikko

“Fire for You”— Cannons

“Crazy in Love”— Sofia Karlberg

“Wicked Game”—Chris Isaak

A TARTALOMMAL KAPCSOLATOS
FIGYELMEZTETÉS

A Kingmakers-sorozat egy sötét maffiarománc egyetemi környezetben. Számíthatnak nagyon sok erőszakra és összeesküvésre, amit egy csapat, bűnözőcsaládból származó, ravasz fiatal felnőtt elkövet. Az erőszak és a szexuális tartalom miatt ezek a könyvek csak felnőtt olvasóknak ajánlottak.

A könyv többek között tartalmazhatja a következő lehetséges triggereket:

Erőszak

Szerelmi háromszög

Beleegyezés nélküli droghasználat

Kétes beleegyezés

Gyilkossági kísérlet

Üdvözöljük a Királycsinálók világában!

Gondoljon úgy a „Kingmakers”-re, mint a következő ledarálandó TV-sorozatra, csak könyvformában…

Minden nagyszerű sorozatban kell lennie gonosznak.

Dean Jenin el akarja pusztítani Leo Gallót,
és elvenni tőle mindent, amit szeret.

Az első könyv végén az olvasók fele gyűlölni
fogja Deant.

A másik fele pedig… talán imádni.

Ön melyik oldalon áll majd?

Bármelyiket is választja, a Harmadik
évben minden megváltozik…

ELŐSZÓ

CHICAGO, ILLINOIS ÁLLAM

Ez az utolsó karácsonyom itthon. Miután elmegyek a Kingmakersre, már csak nyáron fogok tudni hazalátogatni.

A karácsony sosem volt a kedvenc ünnepem – sokkal inkább halloween típusú lány vagyok. A gondolattól azonban, hogy most utoljára gyűlünk így össze az asztal körül és pulykát eszünk meg karácsonyi pukkanós játékot játszunk, sokkal nosztalgikusabb leszek, mint máskor.

Leo… ő nem annyira.

Alig várja, hogy elmenjen. Annyira elege van a gimiből, nem is tudom, hogy fogja átvészelni a hátralevő öt hónapot plusz az érettségit.

Igazság szerint azt sem tudom, eddig hogy ment át bármelyik tantárgyból. Nem erőssége a szabálykövetés. Jelenleg nekem kellene segíteni letenni a névkártyákat az asztalra, hogy mindenki megtalálja a helyét a vacsoránál. Ehelyett összevissza keveri a sorrendet, hogy még nagyobb legyen a dráma.

– A családtagoknak együtt kell ülniük – emlékeztetem.

Leo csak vigyorog.

– És abban mi a móka?

Jelenleg huszonnégy ember tart idefelé. Még szerencse, hogy a szüleim házában akkora az ebédlő, mint egy középkori kastély nagytermében. A kandalló olyan hatalmas, hogy egy ember felállva is elfér benne, az asztal pedig legalább egy kilométer hosszú. Ha anyám és apám a két végén ülne, még egymás kiabálását is alig hallanák. De anyám mindig apa mellett ül.

– Eszedbe ne jusson azt máshová tenni! – mutatok a Nessa feliratú kártyára, amelyen a név anyám szép folyóírásával látható.

– Nincsenek öngyilkos hajlamaim – feleli Leo, és azt a kártyát pontosan ott hagyja, ahol volt. A Mikolaj feliratú mellett.

Leo ruhája elegánsabb, mint általában, ami azt jelenti, hogy szövetnadrágot visel félig betűrt pólóval. Sötét, hullámos haja viszont borzasabb, mint máskor, és amikor behajlítja a térdét, rövid nadrágja kicsit felhúzódik, és láthatóvá válik szemrontó karácsonyi zoknija.

Magamban elmosolyodom.

– Már megint nőttél?

Ha igen, jobb lesz, ha abbahagyja. Lassan már olyan magas, mint egy profi kosaras, ami azt jelenti, hogy már most sem fér el egy ülésen a repülőn vagy egy kisebb autóban.

– Nézzük meg! – Megkerüli az asztalt, aztán körém fonja a karját és magához húz, hogy a fejem tetejére tudja támasztani az állát. – Nem. Még mindig pontosan egy fejjel vagyok magasabb nálad.

– Talán én is nőttem.

– Hogyan kellene bármit is megítélnem, ha te nem maradsz ugyanolyan? – Rám mosolyog és nem enged el.

Nem panaszkodom. Leo ölelése a legjobb a világon. Úgy értem, bárkiénél jobb. Először is a testhőmérséklete körülbelül harminckilenc fok körül mozog. Aztán meg úgy szorít magához, mint aki el sem akar engedni.

Amíg apám be nem lép a szobába, mert akkor azonnal elereszt.

– Végeztetek? – kérdezi apám szárazon. Bármit mond, az mind száraz hangon jön ki belőle. Vagy fenyegetően. Vagy mindkettő.

Jól kell őt ismerni ahhoz, hogy az ember észrevegye egy-egy gyengédebb pillanatát. Elég ritkán mutatja ki az érzelmeit, az viszont akkor szívből jön. Senki sem tud mélyebben szeretni, mint ő.

Sajnos a szeretete szinte kizárólag rám, anyámra és a két fiatalabb testvéremre irányul. Leóért nincs oda.

Amivel Leo is tisztában van.

Ferde mosolyt villant rám.

– Nézze, milyen gyönyörűen terítette meg Anna az asztalt!

Ügyes mentés. Tudja, hogy azzal tudja legjobban meglágyítani apámat, ha bókol nekem.

Viszont tényleg úgy gondolom, hogy ez a terítés az egyik legjobb alkotásom. Behoztam a kertből egy halom fehér bogyós karácsonyi növényt, a levegőt örökzöldek illata tölti meg. A fehér bogyók és a magas fehér gyertyák nagyszerűen mutatnak a fekete asztalterítőn a bronztányérok mellett. Elegáns és kissé gótikus. Gyakorlatilag Leo zoknijának szöges ellentéte.

– Anna ízlése szinte mindig kiváló – jegyzi meg apám.

Amikor már biztosan hallótávolságon kívülre került, Leo azt dörmögi:

– Úgy értette, kivéve velem kapcsolatban.

– Biztos vagyok benne, hogy a ruhámra célzott – felelem nevetve.

Én is ki vagyok öltözve, Leóval ellentétben azonban nálam ez mást jelent. Kedvenc uszályos tüllruhám átlátszó rétegeivel és rövid puffos ujjával úgy néz ki, mint amit egy vámpír viselne, ha tizenkét éves korában meghalt volna.

– De a fekete a kedvenc színe – vigyorog Leo. – Amennyit én láttam belőle, ez az egyetlen szín, amit visel. Tudja egyáltalán, hogy más színek is léteznek? Láttad például valaha is kékben? Vagy… ó, rettenet!… rózsaszínben?

Megharapom az ajkam, hogy ne lássa a mosolyom.

– Ne gúnyolódj apámon!

– Soha nem tenném! – teszi a tenyerét a mellkasára megjátszott bűntudattal. – Már mondtam neked, nincsenek öngyilkos hajlamaim.

– Ezt néha komolyan kétségbe vonom.

– Ó, nézd! – Megragadja a karom, és odahúz az ablakhoz.

Havazni kezdett. Hatalmas, bolyhos pelyhekben hullik a hó, nem látszik tőle az elvadult hátsó kert.

Némán állunk és csak nézzük.

Leóban többek között azt szeretem a legjobban, hogy bár tízezres fordulaton pörög, azt is tudja, mikor kell csendben maradni.

– Menjünk ki, álljunk a hóesésben! – javasolja.

A télikerten keresztül surranunk ki, mert tudjuk, hogy szegény idegroncs anyám biztosan ránk bíz még egy feladatot, ha meglát minket.

A hátsó kert mindig is olyan volt, mint egy saját kis titokzatos világ, hóval borítva azonban még inkább. Tökéletes a csend, a három és fél méter magas kőfalak és a magas fák kizárják a távoli város minden zaját.

A szüleim ebben a házban szerettek egymásba. Apám majdnem meghalt ebben a kertben. Én az egyik emeleti szobában születtem. Amikor arra gondolok, hogy elmegyek innen, a szívem kis híján megszakad, kétfelé hasad.

Amikor Leóra nézek, akkor is ugyanezt érzem.

Az ember nem kaphat meg mindent, amit akar. Különösen, ha két ellentétes dologra vágyik.

Szeretném, ha minden, amit szeretek, ugyanilyen tökéletes és változatlan lenne mindig, üvegbúra alatt megőrizni, mint egy hógömböt. Ugyanakkor érzem, hogy vonz a nagy ismeretlen, amely valami többet tartogat számomra.

– Mire gondolsz? – kérdezi Leo.

Gyakran felteszi nekem ezt a kérdést, valahányszor nem tudja leolvasni az arcomról.

De nem bánom. Mert ő kérdezi.

Leo az egyetlen, aki teljes körű hozzáférést kap az elmémhez. Neki bármit elmondhatok, nem kell lefordítanom, elbagatellizálnom vagy bárhogy megváltoztatnom, hogy olyan legyen, amit hallani akar.

Vagy legalábbis… korábban így volt.

Az utóbbi időben viszont amikor ránézek, amellett, hogy még érzem a kellemes melegséget és izgalmat, kedvem lenne sírva is fakadni. Mint amikor az ember egy olyan gyönyörű dalt hall, hogy belesajdul a szíve, és olyasmire vágyik, amit nem tud megnevezni… olyasmire, ami talán nem is létezik.

Nem értem, mi változott meg köztünk.

Itt van közvetlenül mellettem.

Ugyanúgy vigyorog rám, ahogy egész életemben szinte mindennap.

Az utóbbi időben a vigyorgása viszont legalább annyira kínzás, mint amennyire jó. Nem a mosolya változott meg, csak az, ahogy elpusztít engem itt benn.

Valami mélyen legbelül azt súgja, mondd el neki.

– Mi az? – kérdezi Leo.

Oldalra biccenti a fejét, és az arcomat tanulmányozza.

Én a szemébe nézek: sárgásbarna színű, amely soha nem tudta megmutatni azt a rengeteg színt, amely benne táncol. Leo szeme belülről van megvilágítva, aranyszínben ragyog és olyan vad, mint az a valami, amely benne él.

– Hópihék vannak a szempilládon – mondja gyengéd hangon.

Neki is. Sőt a hajában is, fehér csillagok látszanak a sötét tincsek között. Abban a pillanatban elolvadnak, amikor hozzáérnek meleg, barna bőréhez.

Leo úgy néz ki, mint aki egy kicsit hosszabb ideig pirult a napon, mint mi többiek, mint aki egy kicsit nagyobb lánggal ég.

Nem hasonlít senki másra.

Leo különleges számomra, nagyon értékes még úgy is, hogy a szeretteim körében élek. Olyan erős kötelék fűz hozzá, hogy szinte fáj.

Ha valamit kérnék tőle most… bármit… megadná nekem.

De nem tudom, mit kérjek.

Ígérd meg, hogy nem ez lesz az utolsó karácsonyunk!

Ígérd meg, hogy sosem változol meg!

Képtelen dolgok. Ostobaságok. Ilyesmit senki sem ígérhet meg.

Ígérd meg, hogy sosem veszítelek el téged!

Még ezt sem mondhatja senki. Bármelyikünk meghalhat akár ma este. Belé csaphat a villám. Vagy a mi esetünkben valószínűleg kicsit személyesebb lenne a dolog.

Ezért inkább azt kérem tőle:

– Ígérd meg, hogy mindig barátok leszünk!

Lassan mosoly terül szét az arcán, egymás után világítja meg a vonásait, hogy végül úgy tűnik, mintha lángolna a tekintete.

– Anna. – A hangja halk és titokzatos. Az egész testemet felforrósítja a lábujjam hegyéig. – Tudod, hogy mindig azok leszünk. Akkor se tehetnék ellene semmit, ha akarnék.

A szavai hallatán heves, forró és félelmetes öröm terjed szét bennem.

Ebbe kapaszkodom, mint egy fényesen ragyogó mentőkötélbe: Leo mindig a legjobb barátom lesz.

Egy autó fényszórója fordul körbe az udvaron.

Leo odanéz.

– Úgy tűnik, megjöttek a vendégek.

*

A „vendégek” az összes nagynénémet, nagybátyámat és minden unokatestvéremet jelenti. Elutaznak ide, hogy megünnepeljük az utolsó itthon töltött karácsonyunkat. Még Dante és Simone és eljöttek Párizsból, valamint Raylan és Riona a Tennesseei állambeli farmjukról négy vörös hajú gyerekükkel.

Simone és a lánya, Serena jelennek meg először rengeteg becsomagolt ajándékkal a kezükben. Serena elképesztően gyönyörű elegáns párizsi kabátjában és magas sarkú csizmában. Nem lep meg, hogy a legidősebb három Boone-fiú azon verseng, ki vegye el a csomagjait a kezéből.

Csak a legfiatalabb, Teddy immunis lenyűgözően szép, külföldi unokatestvére bájaira, őt sokkal jobban érdekli, hogy a kisöcsémmel, Whelannel szaladgáljon a ház körül.

Nem Serena hibája, hogy ilyen gyönyörű… elvégre egy szupermodell az anyja. És még csak utálni sem tudom, mert olyan átkozottul kedves.

– A kedvenc makaronodat hoztam neked. – Egy elegánsan becsomagolt dobozt nyom a kezembe, aztán megpuszilja mindkét arcomat.

A bátyja, Henry ugyanezt teszi, majd megfogja a karom, hogy segítsen végigsétálni a jeges járdán.

– Én nem kapok puszit? – kérdezi Leo némiképp feszült mosollyal.

– Mit szólnál egy öleléshez? – Henry elengedi a karomat.

A versengés azóta folyik köztük lázasan „a család legmagasabb tagja” címért, amióta Henry, a legidősebb unokatestvérünk lehagyta Seb bácsit, aztán félő volt, hogy Leo magasabbra nő Henrynél.

Henry megragadja Leo vállát, elmélyülten nézi, aztán felsóhajt:

– Igen, határozottan utolértél.

– Utolértelek és lehagytalak! – kuncog Leo.

– Azért ne ragadtassuk el magunkat! Egy magasságban van a szemünk.

– Akkor hogy lehet, hogy látom a fejed tetejét?

– Csípd meg magad, mert csak álmodsz.

Serena inkább belém karol.

– Ne aggódj! – mondom neki. – Én már tudom, hogy te magasabb vagy nálam.

– Hiányoztál – feleli ezüstösen lágy hangján, amely olyan dallamos, mint egy karácsonyi csengő.

A vállára hajtom a fejem, és máris eltölt az a kellemes melegség, hogy újra látom azokat az embereket, akiket szeretek. Rájövök, hogy még jobban kedvelem őket, mint ahogy emlékeztem rá.

– Nekem nem jár ölelés? Vagy segítség a csomagok cipelésében? – morog Dante bácsi, és egyedül, magára hagyva bandukol mögöttünk.

Simone néni felnevet, megpuszilja a férje arcát, aztán megmarkolja sertéscsülök nagyságú bicepszét.

– Ha ezzel a muszklival nem bírsz el ennyi csomagot, akkor mire jó?

– Nagyon jól tudod, mire jó – morogja Dante bácsi a fülébe.

– Pfúj, Apa! – nyög fel Henry.

– Ha az apád nem lenne ellenállhatatlan, ti nem is léteznétek – emlékezteti az anyja.

– Igen, de most már itt vagyunk, és eleget láttuk, ahogy csőröztök – szól közbe Simone legfiatalabb gyereke.

– Ne mondd azt, hogy „csőrözni” – javítja ki Simone Dariót. – Az olyan közönséges.

Dario egy pillantást vet morcos apjára, aztán lehajtja a fejét és így szól:

– Désolé, Maman. – Ezután elszalad, hogy csatlakozzon Teddyhez és Whelanhez.

– Szeretném hallani, ahogy Dante valamit mond franciául – szólal meg egy vidám hang.

Aida néni jelenik meg a járdán, huncut arca kipirult és csak úgy ragyog.

– Sokat javult a franciatudása – feleli Simone épp ugyanabban a pillanatban, amikor Dante mogorván rávágja: – Kizárt dolog.

– Hogy képes életben maradni Párizsban? – kérdezi Nero bácsi, aki előszeretettel fog össze a testvérével, amikor az a legidősebb testvérüket kezdi ugratni.

– Lefogadom, hogy sokat mutogat – válaszolja Aida. – Vagy úgy tesz, mintha nem is igazán akarta volna azt a dolgot.

Dante a szemét forgatja.

– Nem tudnátok megvárni, hogy legalább bemenjünk, mielőtt szívatni kezdtek?

– Szívatni? – kérdezi Aida és lábujjhegyre áll, hogy megölelje a bátyját. Az ő ölelése majdnem olyan jó, mint a Leóé. – Az majd csak a desszert után jön.

A többi rokonunk is mind belép a házba, legutoljára Leo szülei és az én nagyszüleim, akiket útközben vettek fel.

Mire véget ér a sok köszönés és puszilkózás, az előszobában már majdnem tíz fokkal több van, és a kanapé ki sem látszik a ráterített kabátok és sálak alól.

Anyám fel-alá rohangál, ajándékokat helyez el, italokat hoz és szétválasztja Whelant meg Dariót, akik máris összekaptak. Apám segít neki, és közben próbál nem fintorogni a házban szaladgáló, sok lármás gyerek és a kötelező ölelések miatt, amiket el kell viselnie.

– Hát nem imádnivaló a karácsonyi vidámság? – ugratja őt Aida, amikor Dario kimondottan hangosan felkiált.

Szerintem Aida néni az egyetlen ember ezen a földön, aki ugratni merészeli apámat.

Na persze a saját férje is elég félelmetes.

Callum bácsi arcán kicsit kevésbé látható a szenvedés, mint apámén. Mihelyt úgy ítélik meg, hogy már nem udvariatlanság, apám közli, hogy „meg kell beszélniük valamit”, vagyis bevonulnak a dolgozószobába, hogy nyugodt körülmények között megigyanak egy pohár whiskyt.

Furcsa, volt idő, amikor ők ketten meg akarták ölni egymást. Most viszont összebarátkoztak, összehozta őket a jazz, amit senki más nem szeret, valamint a feleségeik sajnálatos társaságkedvelő hajlama.

– Hát nem nekünk van a legfurcsább családunk a világon? – dörmögi Leo a fülembe.

Nero bácsi megmutatja Aida néninek a legújabb kését. Aida gyakorlott mozdulattal kinyitja, aztán elhajítja a konyhában, és végül tövig beleáll a pulykába. A Boone-fiúk hangosan éljeneznek és fütyülnek, mint egy csapat vörös fejű pávián. Riona néni viszont nincs elragadtatva.

– Hét órán keresztül sütöttem azt a pulykát!

– Lawrence-nek hívták – jegyzi meg Teddy Boone szomorúan.

– Már mondtam neked, hogy ne nevezd el. – Raylan bácsi Teddy vállára teszi a kezét. – Minden évben ezt csinálod.

Leo az unokatestvérem. Vagy valami olyasmi. A nagynénje, Aida hozzáment Callum bácsikámhoz. Nem kifejezetten önkéntes házasság volt az övék – a Griffinek és a Gallók két rivális maffiacsalád volt, akik nemzedékek óta próbálták elpusztítani egymást. Most viszont sütőtökös pitét eszünk együtt, és csak viccből mondjuk, hogy meg akarjuk ölni egymást.

A családfánk gyökerei azonban nem változtak.

A Griffin és a Gallo család úgy döntött, szövetkezik egymással, mielőtt porig égetnék a másikat.

Csakhogy nem minden véres viszály csitult el. Közel sem.

*

Egy órával később mindannyian az elegáns ebédlőasztal körül ülünk, kivéve a legfiatalabb unokatestvéreimet, akik a konyhában vacsoráznak. Nero lánya, Sabrina annyira felháborodott amiért még idén is a gyerekek asztalához kényszerült ülni, hogy fogott egy doboz bonbont meg egy üveg bort, és nyomtalanul eltűnt. Valószínűleg fent van a padláson, ami az én kedvenc helyem is, amikor duzzogni akarok.

Jól szórakozom Leo mesterkedésein, amivel felborította az ültetési rendet, mert Serena így Creed és Marshall Boone közé került, akik mindjárt össze is verekszenek. Aida néni Imogen nagymama mellé ült, aki láthatóan teljesen kiakadt a háromszintes pulykás-tőzegáfonyás töltelékű szendvicsen, amelyet Aida épít magának.

Henrynek mellettem kellett volna ülnie, de észrevettem, hogy három székkel arrébb van Dante bácsi másik oldalán.

– Milyen a rezidensi állás? – kérdezi tőle Raylan bácsi.

– Kitűnő. – Henry vesz egy kanál kukoricát, aztán továbbadja a tálat. – Leszámítva azt, hogy nincs időm aludni és élni.

– Ez jár annak, aki a legokosabb – ugratja a húga, Serena.

– Azt hittem, én vagyok a legokosabb – szól közbe Marshall Boone.

– Te? – mordul fel gúnyosan Creed Boone. – Te még a hatodik helyet sem éred el az okossági sorrendben.

– Hallottam, hogy Leót felvették a Duke-ra – szól közbe Riona néni, hogy elejét vegye a fiúk civakodásának.

– Igen, de nem oda megyek – vágja rá Leo gondolkodás nélkül.

– Tessék? – kérdezi Jelena néni kissé túl éles hangon.

Mindenki elcsendesedik az asztalnál. Csak a kandallóban égő nyírfahasábok pattogását lehet hallani.

Leo az anyjára pillant, aki közvetlenül velünk szemben ül. Jelena néni magas, talán még Simone néninél is magasabb. Amikor higgadt és megfontolt, akkor úgy néz ki, mint egy vikinghercegnő. Most viszont igazi valkűrre hasonlít sápadt ajkával és dühösen szikrázó, ibolyakék szemével.

Seb bácsi finoman átkarolja a vállát, ő azonban lerázza magáról a kezét.

– Hogy érted azt, hogy nem mész a Duke-ra? Ezt mikor döntötted el?

Az orosz akcentus még a lengyelnél is félelmetesebb. Éppen erre gondolok, amikor még apám is felkapja a fejét.

Nem a legkellemesebb dolog a világon, ha húsz szempár szegeződik az emberre, különösen ha az egyik egy kimondottan dühös anyáé. Leo azonban hátrahúzza a vállát, és határozottan azt feleli:

– Már mondtam. A Kingmakersre fogok járni. – Nagyot dobban a szívem a mellkasomban.

Még sohasem hallottam Leót ilyen kategorikusan kijelenteni, hogy oda fog járni.

Azt akarom, hogy velem legyen a Kingmakersen.

Ez nem egy átlagos iskola, sőt az egyetemek között sem szerepel.

A Kingmakers kizárólag a világ bűnözőcsaládjainak gyerekeit fogadja.

Sokan egymásra néznek az asztal körül. A két legidősebb Boone fiú izgatottan előrehajol. Imádják a drámai veszekedéseket.

Seb bácsi megpróbál valamit a felesége fülébe súgni, nagy tenyere lassú köröket ír le a hátán. De Jelenát nem lehet megnyugtatni.

– Nem, zsízny mojá! – sziszegi. – Elég ebből az ostobaságból!

Jelena, amennyire csak tudja, kihúzza magát a magas támlás széken ülve, és végül úgy tornyosul az asztal fölé, mint egy hókirálynő, ibolyakék szeme jegesen csillog.

– Nem fogsz oda menni, ahová az unokatestvéred, pláne nem ugyanabba az iskolába, ahová Dean jár!

Leo egyke. Már láttam, ahogy Jelena néni elsápad és elcsendesedik, amikor a legkisebbek is a közelben vannak, és hogy milyen gyengéd a kisbabákkal. A többi nagynéném könnyen teherbe esett. Tőle is folyton azt kérdezték, mikor lesz már másik gyereke. Ő erre eleinte csak nevetett és mindig azt felelte, „amikor már nem lesz annyi gond Leóval.” Aztán már nem nevetett, és az emberek rájöttek, hogy inkább ne kérdezzék erről.

Leo a szeme fénye. Általában bármit megad neki.

Ezt viszont nyilvánvalóan nem.

Leo habozik, érzi a feszültséget a levegőben.

– Anya, minden rendben lesz. Már évek óta nem történt haláleset a Kingmakersen. Tudok vigyázni magamra.

– Ó, tényleg? Sok utcai verekedésbe keveredtél?

A halk, gúnyos kérdés Nero bácsitól érkezik. Váratlan ez a támadás, mert Nero bácsi általában nem üti az orrát mások dolgába, ráadásul egyáltalán nem szokta más szemére vetni a felelőtlen viselkedését.

Leo érzékeli, hogy ellene fordult az, akitől támogatást remélt, ezért sziszegve azt feleli:

– Igen, már volt részem néhányban. De nem kell száz verekedésbe keveredni, Nero, hogy az ember bebizonyítsa, képes megvédeni magát.

Nero bácsi arca elsötétül a tiszteletlen hang hallatán.

Leo rám néz, a szemében megbántottság és csalódás tükröződik.

Az utolsó tőrdöfés azonban apámtól érkezik. Azonnal és jéghidegen:

– És hány utcai verekedésben volt az ellenfeled egy kést forgató orosz?

Leo összeszorítja az ajkát, az állkapcsa megfeszül. Bármennyire is csalódott, nem fog vitába szállni apámmal.

De nem számít. Apám még közel sem fejezte be.

– Gondolod, hogy Dean ma este egy ilyen asztal mellett ül?

Körbemutat a teremben, amelyben rengeteg italosüveg, finom étel és barátságos ember gyűlt össze. Apám az asztalfőn ül, az arca sápadt és komor, mint egy szellemé.

– Nézd, milyen messzire jutott a családunk, és maga mögött hagyott egy véres viszályt! Leo, az életed már most is veszélyben van, hogy itt ülsz. Ha nem gondolod, hogy Adrian Jenin fia már azt tervezgeti, hogyan fog megölni téged a Kingmakersen, akkor máris alábecsülted. Megpróbál majd mindent elpusztítani, amit szeretsz. – Hosszú, heves pillantást vet anyámra, aki a kezébe csúsztatja fehér kezét, amelyet mindenhol fekete tetoválás borít. – Tizennyolc éve volt megtervezni a bosszúját. Én ezt tenném.

Síri csend telepszik a teremre.

Könyörgök, valaki törje meg, hogy végre kapjak levegőt!

Aida nénire pillantok, biztosra veszem, hogy ő legalább nem hagy cserben. De még Aida is komoran hallgat.

Igazság szerint a legfiatalabb öccsére néz az asztal túloldalán, Seb bácsira. Zavarba ejtő pillantás zajlik közöttük. Seb bácsi valami olyasmit súg neki némán, hogy „sajnálom”, amire Aida azt válaszolja, „én is”.

Az asztalnál ülő felnőttek mind bűntudatosan néznek egymásra, még a nagyszüleim is.

Aztán hirtelen megértem.

Arra gondolnak, ők hogyan szúrták el.

Mindazokra az okokra, amelyek miatt most ilyen bajban vagyunk.

És még ha igazuk is van, hogy Leo időnként meggondolatlanul viselkedik…

Nem fogom hagyni, hogy összefogjanak ellene. Pláne szenteste. Még apámnak sem.

Ezért megfogom Leo kezét az asztal alatt és erősen megszorítom. Aztán tisztán és érthetően megtöröm a csendet:

– Mindannyian azért féltek, mert eszetekbe jutott, milyen sebeket szenvedtetek el ti a fiatalon hozott, rossz döntéseitek miatt. – A sebek között vannak szó szerintiek is, mint Nero bácsi hátán a hat golyónyom. Egyenesen a szemébe nézek, aztán Seb bácsi szemébe is. – Leo tizennyolc éves. Hol vannak az ő sebei? Neki nincs egy sem, mert tudja, mit csinál! Jó döntéseket hoz. Ő a legnépszerűbb diák az iskolában. Mindenki szereti. Talán kibékül Deannel! – Kezdek vakmerő lenni, de nem érdekel, mert hiszek abban, amit mondok. Hiszek Leóban. – Ő majd megtalálja a módját, hogy elsimítsa ezt az ellenséges viszonyt. Már láttam elképesztő dolgokat tőle. Bíznotok kellene benne.

Leo tátott szájjal bámul rám. Ez egyszer nem találja a szavakat.

Én sem.

Azt hiszem, még soha nem beszéltem így egyetlen családi összejövetelen sem.

A szokásos méltósággal fogadják.

Marshall Boone a szemét forgatja.

– Ha Leóról van szó, Anna sosem elfogult.

– Sailor Moon-os ágyneműben aludtál tizennégy éves korodig – emlékeztet engem Creed Boone.

Azt hittem, szeretem ezeket az embereket?

Most már értem, miért történik annyi gyilkosság az ünnepek alatt.

Nem számít. Leo úgy vigyorog rám, hogy emiatt minden megérte. Megszorítja a kezem, és mielőtt elengedi, némán csak az ajkával súgja, hogy „köszönöm”.

– Különben is – fordul az apjához, miután visszanyerte a magabiztosságát. – Dean nem tud megölni engem. Nagyon szigorúan betartatják a szemet szemért gyilkossági szabályt.

– Azt akarod mondani, ha Dean megöl téged, ők megölik Deant? – horkan fel Seb bácsi. – Sose háborúzz olyannal, akinek nincs vesztenivalója!

– Ne légy már ilyen ostoba! – csattant fel Nero. – Rengeteg módja van annak, hogy megússzunk egy gyilkosságot.

Leo csak remélheti, hogy Nero bácsi nem ilyesmit tervezget későbbre, ha még mindig neheztel amiatt a hirtelen haragú megjegyzés miatt.

Aida néni végre készen áll, hogy oldja a feszültséget.

– Sokat kell még várni a pitére?

– Én csak a pite miatt jöttem – jegyzi meg Marshall Boone, és összeszed egy csomó tányért. Ki gondolta volna? A pite kellett ahhoz, hogy Marshall besegítsen.

Én összeszedem a poharakat, úgy fűzöm őket az ujjaim közé, mint egy virágcsokor szárait. Leo feláll és ugyanezt csinálja.

Könnyűnek érzem a fejem, mintha lebegnék, és tele lennék buborékkal. Két pohár pezsgőt ittam, és arra gondolok, talán Leo később megint meg akarja nézni velem a hóesést most, hogy feljött a hold.

Megáll az ajtóban, az ujjaival megérinti a csípőmet.

– Akartál valamit mondani korábban?

– Micsoda? – kérdezem, és elönti az arcomat a vér.

– Korábban. – Aranyszínű szemével mered rám. – Azt hittem, talán mondani akartál nekem valamit.

Ismét visszatér a pillanat, a fejemben hallom a suttogást… mondd el neki!

Szétnyílik az ajkam, mintha tudná, mit akarok bevallani.

– Csókold meg!

A kiáltásra szétrebbenünk.

Aida néni nevet, mert éppen a fagyöngy alatt állunk. Túl sokat ivott. Vagy talán nem… igazság szerint mindig így viselkedik.

– Csókold meg! – cukkolja Leót, az arca csintalan és gúnyos.

Ebben a pillanatban, amikor felnézek Leo arcára, arra gondolok, ó, te jó isten, tényleg meg fogja tenni. Itt mindenki szeme láttára.

Eltűnik az ebédlő.

Csak az ő tekintetét látom, ahogy az enyémbe fúródik.

Telt ajka szétnyílik. Lehajtja a fejét.

És egy csókot nyom a homlokomra.

Azt a fajtát, amit az ember a kishúgának ad. Vagy egy unokatestvérnek, akit egész életében ismert.

Megalázottság söpör végig rajtam, mint egy megáradt folyó. Hallom Marshall fütyülését, és bármit megadnék azért, hogy állon vághassam.

De akkor talán meglátná a könnyeket az arcomon. Vagy Leo meglátna valamit, ami sokkal rosszabb.

Ezért nem tehetek mást, megfordulok és elszaladok.

*

Leo egy órával később talál rám jóval azután, hogy jegessé vált a lelkem. Azóta kint ülök a filagóriában, magamat büntetem, amiért ilyen átkozottul szánalmas vagyok.

Leveszi a kabátját és a vállamra teríti.

– Mondd, hogy nem itt ültél egész idő alatt!

– Nem. – Könnyen jön a számra a hazugság. Félelmetesen könnyen tekintve, hogy sosem hazudok Leónak.

– Akkor jó. – Az arca ellágyul a megkönnyebbüléstől.

Ó, te jó ég! Nem tudja, hogy hazudtam! Mindig is azt gondoltam, hogy észre fogja venni, ha egyszer nem mondok neki igazat.

– De azért elég hideg vagy. – Meleg tenyerét lefagyott karomra teszi, és élénken dörzsölni kezdi.

– Széthasadt az ajkad.

Megérinti azt a helyet, ahol kettévált az alsó ajka, éppen középen.

– Ja igen. Elláttam Marshall baját.

Elönti a vér az arcomat.

– Miért?

– Láttad. Kiharcolta magának.

A kabátja nélkül Leo csak egy pólót visel, de úgy tűnik, nem fázik. Előrehajol a térdére, hatalmas kezét lazán karba teszi maga előtt, meleg tüdejéből pára száll ki.

A lélegzete megérinti az arcomat. A kabátja úgy fog körbe, mint egy gubó, kellemesen meleg, betakar nyaktól térdig, az ujja a kezem fölött lóg.

Ez a legjobb érzés a világon. A legeslegjobb.

Ha nem akarom elveszíteni, tudom, mit kell tennem.

Leo rám pillant. Megharapja széthasadt ajkát, a nyelve hegyével piszkálja a sebet.

– Ne haragudj a korábbiak miatt.

– Mire gondolsz? – Kissé hátrahajtom a fejem.

– Tudod, a fagyöngy…

– Semmiség – vágok a szavába, és csak a szűz hótakarót figyelem, nem nézek a szemébe.

– Ó! – Leo habozik, kevésbé magabiztos. – Én azt hittem, talán…

– Nem – vágom rá határozottan, miközben legbelül ordítok. – Csak zavarba jöttem. Mindenki minket nézett. Aida néha…

– Tudom. Egy seggfej.

– Nem számít. – Hazugság, hazugság, hazugság, hazugság, hazugság! – De tényleg, ne aggódj miatta! Elegem van mindegyikükből. Alig várom, hogy elmenjek innen.

– Én is – sóhajt fel megkönnyebbülten.

Örül, hogy ejtem a témát. Örül, hogy úgy tehetünk, mintha ez az egész meg sem történt volna. Legbelül azonban valami eltört bennem.

Jobban mondva már nincs is ott.

Már korábban kiszakítottam és jégbe zártam a szívemből azt a részt, ami lázadozott, nyüstölt vagy könyörgött valami többért.

Amit akar, az soha nem történhet meg.

Az tönkretenne mindent, amit szeretek.

Ezért meg kell fagynia és meghalni.

Amikor lehiggadok és ismét összeszedettnek érzem magam, Leóra pillantok.

– Tényleg velem jössz? Még akkor is, ha Dean…

– Igen, megyek. – A tekintete rám szegeződik, és olyan makacs magabiztosság sugárzik belőle, amit nagyon jól ismerek. Ez azt jelenti, hogy azt csinálja, amit ő akar még akkor is, ha az egész családunk ellene fordul. Aztán pislog egyet és hozzáteszi: – Ha te is akarod.

Tudom, mit kellene mondanom neki… tudom, hogy a szülei mit szeretnének, hogy mondjak.

Leo igazi karriert csinálhatna a kosárlabdában. Több iskola is ajánlatot tett neki, nemcsak a Duke.

Ez a viszály a Jenin családdal nem vicc. Megölték Leo dédnagyapját. Rálőttek Neróra. Már csupán Leo biztonsága miatt is távol kellene tartanom őt a Kingmakerstől.

De ahhoz megint hazudnom kellene.

Eközben a válaszomat várja, oldalra biccenti a fejét, a kezét zsebre dugja, fehér pólója olyan hideg és csillogó, mint a lehulló hó csupasz, barna karján.

Átkarolom a vállát.

Az orromat selymes hajába dugom a füle mellett és azt súgom:

– Akár helyes, akár helytelen, azt akarom, hogy mindig velem legyél.

ELSŐ FEJEZET

LEO

Huszonhárom perce kezdődött a meccs az állami bajnokságon.

A Simeon az ellenfelünk, egy sporterőmű, amelyben csupa izomagy játszik, akik úgy néznek ki, mintha már másodikos korukban elkezdtek volna borotválkozni, és kosárlabdával a kezükben születtek volna.

Minden egyes játékosuk jobb, mint az én csapatom bármelyik tagja.

Engem kivéve.

Nekem pedig csak magamra van szükségem.

Johnson Bell, az erőcsatáruk a párom. Két méter magas, öt teljes centivel magasabb, mint én. Gyors és erős, ezt nem tagadom. De leginkább kibaszottul szemét.

Az egész meccs alatt szívózott velem. Rácsapott a karomra, nekem rontott, megvágott a hosszú körmével, mintha a mellkasán látható farkast próbálná megtestesíteni.

Ő is ugyanolyan jól tudja, mint én, hogy a Kentucky vadmacskák edzője itt ül a lelátón az első sorban, és mindkettőnket figyeli.

Bell sztár akar lenni.

Én már az vagyok. És leszarom azt a tehetségkutatót. Nem megyek Kentuckyba… vagy bárhová máshová ezen a kontinensen.

De a meccset meg fogom nyerni.

Bell felviszi a labdát a pályán, megpróbál elmenni mellettem. Csinál valami bonyolult táncmozdulatot régi Jordan edzőcipős, hatalmas lábával, ami egy percig sem rémiszt meg. Egyfolytában a köldökét nézem. Ahogy apám mondja, a köldöke nélkül sehová sem mehet az ember.

Nem is pillantok a labdára, úgy ütöm ki a bal kezemmel az övéből, majd átteszem a jobb oldalamra. Elmegyek mellette az ellenkező irányba, egyenesen a kosár felé sprintelek.

Az egyik játékos megpróbál blokkolni, ezért hirtelen megtorpanok, és hatalmas ívben kosárra dobom a kapálózó ujjai fölött. Több mint két méterrel vagyok a hárompontos vonal mögött, de a legkevésbé sem számít: a labda csont nélkül esik a hálóba.

A tömeg felhördül, engem mellbe vág a hang. Beleremeg a dobhártyám. A szívem dörömböl a mellkasomban.

Semmi sem hasonlítható ahhoz az érzéshez, ha valakit ezer ember ünnepel egyszerre.

Felhangzik a berregő, az első félidő végét jelzi. Visszafutok a pályán a többiekhez, a csapattársaim hátba veregetnek. Hat ponttal vezetünk.

Miközben a csapatom lemegy az alagútban az öltözőbe, a szurkolólányok kifutnak a pályára az ellenkező irányból. Anna és én elmegyünk egymás mellett a sötét folyosón.

Az egyenruháját viseli – szőke haját magas lófarokba fogta fel, az arcát kifestette és minden négyzetcentiméterét csillámporral szórta be. Mindig nevethetnékem támad, ha a táncruhájában látom, mivel az csillogó és testre simuló, tökéletes ellentéte annak, amit általában hordani szokott.

Ökölpacsit ad, amikor elmegyünk egymás mellett, és halkan megjegyzi:

– Nyerni fogsz, Leo.

– Tudom – vigyorgok rá.

Anna a legjobb barátom. Együtt nőttünk fel, közelebb állunk egymáshoz, mint a testvérek. Az apáink együtt irányítják ezt a várost. Az anyáink egyszerre estek teherbe, Anna és én két hónap különbséggel születtünk. Ő az idősebb, amit előszeretettel az orrom alá is dörgöl, amikor csak teheti.

Ő az egyetlen ember, akit ismerek, aki még hevesebb, mint én. Néha meg is ijeszt. De leginkább kiegyensúlyoz engem, ő az én kősziklám.

Itt a Preston középiskolában én vagyok a sztár.

Mindenki engem akar. Mindenki mellém akar ülni és velem beszélgetni. Az összes lány velem akar járni.

Azt hiszik, ismerik Leo Gallót.

De Anna az egyetlen, aki tényleg ismer.

Ő pontosan tudja, ki vagyok, és semmit sem változtatna meg rajtam. Nem úgy, mint a szüleim.

Látom anyámat és apámat a nézőtéren, ott ülnek két sorral a kentuckyi edző mögött kissé jobbra. Egyetlen meccsemet sem hagyják ki. Mindig itt vannak, szurkolnak nekem, és hevesebben ünneplik a győzelmemet, mint én magam.

Apám tanított meg kosárlabdázni. Az egyetemen igazi sztár volt, mielőtt ő és Cal bácsikám valamiféle csetepatéba keveredett volna, amiben szétment a térde.

Ami nem jelenti azt, hogy nem tud edzeni engem a pályán. Apám tanított meg nekem mindent, amit tudok. Velem gyakorolt, belém sulykolta a mozdulatokat, megtanította, hogyan olvassak az ellenfelem mozgásából, és hogyan figyeljem a többi játékost a pályán, hogy képes legyek túljárni az eszükön és kicselezni mindenkit, akivel csak szembekerülök. Hogy hogyan pusztítsam el őket mentálisan és fizikailag. Hogyan győzzem le, mielőtt még megmozdulnék.

Apám rohadt okos. Máskülönben nem lett volna Chicago ura. És nem is maradhatott volna az.

Ő tanított meg kosarazni.

Csakhogy én inkább azt szeretném, ha azt tanítaná meg, hogyan uraljam a világot.

Nem sportoló akarok lenni. Hanem király.

De azért ezt a meccset megnyerem. Mert mindig mindent megnyerek.

Visszamegyünk az öltözőbe, hogy az edző elmondhassa, hogyan csesztük el, és hogyan hozzuk helyre a második félidőben.

Alig figyelek rá. Több felvételt láttam már kosármeccsekről a születésem előtti időkből, mint amennyit ez a fickó valaha. Ő csak egy tanár, akinek történetesen az ország legjobb játékosa van a csapatában.

Iszom egy korty langyos Gatorade-et, miközben a pályán dübörgő Billie Jeant hallgatom. Már legalább egy tucatszor láttam Annát erre a számra gyakorolni, ennek ellenére szeretném élőben is látni jelmezben, ahogy a közönség előtt táncol.

A szülei ott ülnek az enyémek mellett – Mikolaj és Nessa Wilk, a lengyel Brátyersztvo főnöke és az ír maffia hercegnője.

Anna szülei ugyanúgy ellenségek voltak az elején, mint az enyémek. És az enyémekhez hasonlóan most ők is megszállottan imádják egymást. Azt hiszem, Anna és én örülhetünk, hogy olyan családban nőttünk fel, ahol a szülők szeretik egymást, de, istenem, nem lenne szabad felnőtt emberekre rászólnunk, hogy menjenek szobára.

Annának olyan a tánc, mint nekem a kosárlabda: a kibaszott legjobb dolog a világon. Mellette a többi lány úgy néz ki, mintha bohóccipő lenne a lábukon. Anna mindig elöl és középen áll, az első pillanatban, ahogy elkezd táncolni, foglyul ejti az ember tekintetét és csak jóval azután ereszti el, hogy elhalkult a zene utolsó taktusa is.

Vonz hozzá vissza valami, bár tudom, hogy az edző haragudni fog, ha nem várom ki a motivációs beszéd keserű végét is. Várok addig, amíg elhangzik egy kimondottan lelkesítő biztatás, aztán úgy teszek, mintha azt hinném, ez a hegyi beszéd vége és talpra ugrom, majd azt kiáltom:

– Így van, Edző! Értjük! Menjünk ki a pályára, és nyerjük meg ezt a kibaszott meccset!

Az öltözőben hangos éljenzés és huhogás kezdődik, mindenki úgy toporog és kántál, mintha háborúba készülő spártai harcosok lennénk.

Visszafutunk a pályára, én megyek legelöl, szeretném legalább Anna táncának végét elcsípni.

A csapat valamiféle bizarr, halottak napját idéző, csontvázas jelmezt visel. Az arcukat úgy festették ki, mintha drágakövekkel kirakott koponyák lennének, a hajukba virág van tűzve.

Anna a tánccsoport kapitánya és a fő koreográfus, az ő táncait nézni olyan, mintha lázálmot látnék. Vad, erőteljes és nagyot szól. A zene lüktető basszus hangjaitól megremegnek a lelátók, a lányok úgy néznek ki, mintha transzban lennének, de egyikük sem éli bele magát annyira, mint Anna.

Az ember azt hihetné, hogy egyetlen csont sincs a testében. Precíz és erős mozdulatokkal hajlong, feszes, mint egy korbács.

Visszavonom, amit az előbb a lányokról mondtam. Anna könyörtelen kiképző őrmester, és a társai tökéletesen táncolnak. Csakhogy egyikük sem kel annyira életre, mint Anna. Szinte természetfelettinek tűnik, ahogy háromszor megpördül a tengelye körül, aztán leérkezve spárgázik. A tömeg ugyanolyan hangosan kiabál neki, mint ahogy nekem.

A tánccsoport a saját területén szintén bajnok. Abban a három évben, amióta Anna a kapitány, minden nemzeti bajnokságot megnyertek, még azokat a kiszőkített hajú, szikrázó mosolyú utahi ribiket is megverték, akik előtte legyőzhetetlenek voltak.

Már majdnem elfelejtettem, hogy egy meccs közepén vagyunk.

Mindent elfelejtek, csak a villódzó fényeket, a lüktető zenét és a csodás, vad táncosokat nem. Az a feladatuk, hogy feltüzeljék a közönséget, és fenntartsák a lelkesedést a szünetben is. Ennél viszont sokkal többet tettek – új szintre emelték a sötétséget és a vadságot. A táncuk után úgy tűnik, mintha ez a meccs valóban élet-halál kérdése lenne.

A dal véget ér, és felkapcsolódnak a mennyezeti lámpák. Eszembe jut, hogy egy középiskola tornatermében vagyunk. Megint érzem az izzadság, a gumi és a padlótisztító szagát. Látom a szüleimet, ahogy büszkén és idegesen néznek, Miko bácsit és Nessa nénit, akik ugyanolyan arcot vágnak, mint mindig – Miko komor és intenzív, Nessa csillogó szemű és lelkes.

Anna lemegy a pályáról és útközben integet nekem. Egy egyetemi dzsekit viselő fiú az útjába áll. Nem ismerem fel – biztos a Simeonra jár. Anna elé áll, próbál beszélni vele.

Nem hallom, mit mondanak, de a srác arcán látható önelégült mosolyból ítélve, valamint abból, hogy engedély nélkül fogja meg Anna karját, arra következtetek, hogy valami olyasmit mondhat, hogy „Hé kislány, nagyon hajlékony vagy. Szeretném látni, ahogy a fejem köré csavarod a lábad.”

Ilyesmiket mondogattak neki régen is az iskolában, amíg meg nem tanulták a leckét.

Elvigyorodom, mert pontosan tudom, mi fog történni.

Anna megfogja a srác kezét, amivel megragadta a karját, hátracsavarja a csuklóját, és közben minden erejét a kisujjára összpontosítja. Még a tornaterem túlsó végéből is hallom, ahogy az egyetemi dzsekis köcsög felnyüszít, mint egy kislány.

Anna elmegy mellette, és közben oldalra rántja a fejét, amitől a lófarka megcsapja az arcát. A srác a csuklóját markolja és valamit dörmög maga elé.

Gyors pillantást vetek Miko bácsira.

Ugyanolyan arccal nézte a jelenetet, mint én. Jégkék szeme résnyire összehúzódik, az állkapcsát dühösen megfeszíti.

Én csak annyit mondhatok, az a srác kibaszottul szerencsés, hogy egy kificamodott csuklóval megúszta a dolgot. Ha még egy ujjal hozzáért volna Annához, alighanem nem ment volna haza ma este.

Vigyorogva odaszaladok a padhoz, felhajtom az utolsó néhány korty vizet, mielőtt a bíró megfújná a sípját.

Pillanatokkal később folytatódik a meccs, mi pedig többet futunk, mint valaha. A csapatom fel van spannolva, ahogyan a Farkasok is. A teljes pályán futnak, fűti őket a düh, hogy ilyen szoros a meccs, miközben állítólag az övék a legjobb csapat az államban.

Valóban ők a legjobb csapat, de nem náluk játszik a legjobb játékos.

Johnson Bell minden erejével küzd ezért a címért.

Nagydarab fickó, csupa izom, de két perccel a harmadik negyed után már csorog az izzadság az arcán. El kell ismernem, ő a legkeményebb ellenfél, akivel ebben az évben szembekerültem. Csakhogy a keménység nem minden.

Elég nehéz egyedül a vállamon cipelni az összes seggfejet a csapatomban. Kelly Barrett kihagy egy könnyű dobást, Chris Pellie kétszer eladja a labdát. Négy kosarat kell dobnom, csak azért, hogy ezeket ellensúlyozzam.

Amikor a harmadik negyed is a végéhez közeledik, a csapatom három ponttal vezet.

A kosár felé szaladok, amikor az a nyavalyás Bell hátulról durván nekem jön. Felugrok, hogy rádobjam, fent vagyok a levegőben, ő pedig kiüti alólam a lábam. Megbillenek, és furcsa testhelyzetben esem le a földre, a tüdőmből kiszakad minden levegő.

A tömeg felhördül, aztán fujjolni kezd vagy legalábbis a hazai csapat szurkolói. A Farkasok hívei nevetnek és gúnyolódnak rajtam.

Ez mindennél jobban feldühít. Gyűlölöm, ha kinevetnek.

Bell hibapontot kap, én azonban azt akarom, hogy kipontozódjon. Nem tisztességes az ember lábára menni – veszélyes és rohadtul tiszteletlen. Feltápászkodom a földről, sípolva veszem a levegőt és megpördülök, hogy szemben álljak vele. Ő gúnyosan vigyorog, nagy bamba arcán semmi mást nem látszik, csak büszkeség.

Legszívesebben megölném.

De csak annyit tehetek, hogy értékesítem a büntetődobást.

Mindkettő bemegy. Ami a legkevésbé sem csillapít le.
A vér a halántékomon dobol. Csak Bell önelégült képét látom magam előtt.

A Farkasok elvégzik a bedobást. Az irányító felviszi a pályán a labdát, aztán átpasszolja Bellnek. Én őt fogom, nagyon közel vagyok hozzá. Ügyesen cselez, tudja, hogy piszok gyors vagyok, és szeretném bosszúból megszerezni tőle a labdát.

Csak azt nem tudja, hogy valami sokkal jobbat terveztem.

Ha piszkosan akar játszani, akkor boldogan meghempergem a sárban.

Úgy teszek, mintha el akarnám venni tőle a labdát, ám ehelyett durván nekiütközöm az arcának a vállammal, és alaposan orron vágom. Hallom a nyögését és látom, hogy azonnal vér csöppen a padlóra.

– Hoppá! – vigyorgok.

Bell szeme máris elkezd feldagadni, miközben beáll a büntetődobás vonalához.

Az elsőt bedobja, de a másodikat kihagyja, elvakítja a fájdalom. Én csak magamban nevetek.

Megszólal a berregő, a harmadik negyed végét jelzi.

Az edző türelmetlenül félrevon, és jól leszid, amiért így megütöttem Bellt.

– Hányszor mondjam még neked, hogy ne veszítsd el a hidegvéred? Nem tudod, hogy a kentuckyi edző itt ül a lelátón és téged figyel? Azt hiszed, egy forrófejű játékost akar a csapatába?

– Azt hiszem, a legjobbat akarja. – Elmegyek az edző mellett, hogy megtöröljem az arcom egy törölközővel.

Az utolsó negyed igazi párbaj. A csapatom dühös, a Farkasok még dühösebbek. A labda újra és újra csapatot vált, miközben elszántan küzdünk minden egyes pontért.

Az edző időt kér, hogy megtervezhessük a következő támadást. Összedugjuk a fejünket, és azt mondja:

– Barrett, te Brownnak adsz elzárást. Pellie, te Brownnak dobod be a labdát, aki felviszi a pályán és miután túlhaladt a félpályán, jön Gallo és felemelt kézzel ad elzárást. Brown felviszi a labdát a gyűrűhöz, és ha lehetőséged van, akkor ragadd meg és dobd rá! Ha viszont fognak, passzold át Millernek! – Alig tudom visszafogni magam, hogy ne szóljak be erre a képtelen baromságra.

Én adjak elzárást? Most viccel?

A saját kibaszott hátamon vittem ezt a csapatot az állami bajnokságig.

Nem is fárasztom magam azzal, hogy az edzővel vitatkozzak. Ő az, aki elvesztette a hidegvérét a szabálytalanság miatt, és most nem tud tisztán gondolkodni.

Inkább megvárom, hogy Chris Pellie kezébe kapja a labdát, aztán sziszegve odaszólok neki:

– Felejtsd el, amit az edző mondott! Nekem passzolj! – Pellie szeme tágra nyílik, úgy néz ki, mint egy kisgyerek.

– Mi-micsoda? – dadogja.

– Hallottad. Nekem dobd a labdát, különben eltöröm minden ujjadat!

Pellie nagyot nyel.

Elfoglalja a helyét a vonal mögött.

Mindenki a helyén áll. A labda még mindig a bírónál van. Lassan, komótosan sétálok oda, megállok egyenesen, mint aki szinte nem is fog játszani.

Felhangzik a sípszó. Pellie rémült tekintettel és vicsorgó foggal nekem passzolja a labdát. Abban a pillanatban, hogy a kezemhez ér, leengedem a súlypontomat és megiramodom, mint egy kibaszott rakéta.

Elszaladok az irányítók mellett, még pislogni sincs idejük.

Öt másodperc van hátra a meccsből. Négy…

Hallom, hogy az edző kiabál, és az oldalvonal mentén integet, pokoli dühös, hogy ellenszegültem az utasításának.
Én azonban csak nevetek rajta. Ezt kapja azért, mert megpróbált visszafogni.

Végigvezetem a labdát az egész pályán, mint Danny Ainge a ’81-es meccsén. Hat lépéssel átrepülök rajta hosszú lábammal, amelyet éppen erre terveztek.

A Farkasok nem tudják, mit tegyenek. Nem illik senkinek a saját kezébe vennie az irányítást. Pláne úgy, hogy már csak négy másodperc van hátra. Egy állami bajnokságon.

Én egy pillanatra sem lassulok le. Nem veszíthetem el a lendületem.

Jobbra kell mennem. Az a domináns kezem és ott áll a center is, egy nagy melák, a csapat leglassabb tagja.

De Bell is ott van a gyűrű bal oldalán. A szemétláda, aki meglökött és elvágta a karom, mint egy dühös kiscica, aztán kilökte alólam a lábam.

Ezért megfizet.

Úgy rontok rá, mint egy megvadult bika.

Ha nem mozdul, meg kell kerülnöm. De nem marad egy helyben. Beijed és elveszti a fókuszt. Hátratántorodik.

Én behajlítom a térdem, és hatalmasat ugrom felfelé, magasabbra, mint valaha. Az adrenalin és a bosszúvágy fűt,
a két méter magas szemétláda fölé emelkedem. Úgy ugrom át, mintha egy akadály lenne, a lábam a válla fölé emelkedik, az ágyékom pont az arca előtt van. Erre hátraesik a seggére.

Tudják, mit jelent az, hogy „poszterre való”?

Gondoljanak csak minden egyes Jordan- vagy Kobe-poszterre, amelyen életük leggyönyörűbb zsákolását örökítették meg.

És minden egyes időtlen poszteren van egy idióta, aki megpróbálja fogni a világklasszist, felnyújtott kézzel, a rémülettől eltorzult arccal áll, miközben a kosárlabda istene felrepül előtte a levegőbe.

Én ezt a jelenetet örökíteném meg egy poszteren, ahogy Johnson Bell áll a tökömmel az arcában.

Olyan gyönyörű kép, hogy sírni tudnék.

Üvöltök, mint egy oroszlán, és egy hangos, agresszív mozdulattal belenyomom a labdát a kosárba. Halálos és látványos zsákolás.

Amint a labda lepattan a földre, megszólal a berregő.

Alig hallom, mert mindenki egyszerre kiált fel a tömegben. A tornateremben minden ember talpra ugrik, a levegőbe bokszol és kiabál.

Az egész csapat körém gyűlik, hátba veregetnek, éljeneznek. Lenézek a földön elterült Bellre, és azt mondom neki:

– Ha megkapom a gyűrűt, belevésem a neved a belsejébe, hogy emlékezzek a srácra, aki megnyalta a tökömet, amikor bevarrtam a győztes pontot.

Bell talpra ugrik, mindkét öklét felemelve rám akart rontani, de a csapattársai visszafogják, én pedig az arcába röhögök.

Tombol bennem az adrenalin a győzelem után. Az ereimben lüktet, jobban megrészegít, mint bármilyen drog.

Körülnézek. Nem a szüleimet keresem, mert tudom, hogy ők biztosan éljeneznek. Azt akarom megnézni, hogy Anna látta-e.

Képtelenség megtalálni itt, a pályát ellepik a rajongók. Apám megveregeti a vállam és magához húz, hogy megöleljen.

– Tudod, hogy a kentuckyi edző is itt van?

– Igen, Apa, tudom – forgatom a szemem.

Anyám megpuszilja az arcom, az sem érdekli, hogy izzadt vagyok.

– Szép munka volt! – mondja a maga visszafogott módján.

Még mindig hallani a hangjában egy kis orosz akcentust és azt az igazi orosz sztoicizmust, hogy megnyerheted a kurva olimpiát, ő akkor is csak bólint egyet, és annyit mond: „lehetett volna jobb is”.

Én viszont csak vigyorgok, mert tudom, hogy a szüleim imádnak engem. Én vagyok az egyetlen gyerekük. A világuk közepe.

– Nem rossz – szólal meg egy hang halkan a hátam mögül.

Megfordulok.

Anna áll ott. Ismét szakadt farmert és bőrdzsekit visel. A smink túlnyomó részét már lemosta az arcáról, ezért nem néz ki úgy, mint egy halott menyasszony, de elég fekete festék maradt világoskék szeme körül, ami kissé elmázgálódott.

Ez az a pillanat, amikor tényleg úgy érzem, hogy nyertem. Ekkor meglátom a mosolyát, amelyet képtelen elrejteni, és felragyog tőle az egész arca.

Magamhoz ölelem, felkapom a levegőbe és körbefordulok vele.

Miután leteszem, udvariasan megszólal:

– Szia, Seb bácsi! Szia, Jelena néni!

– Te csináltad a tánc koreográfiáját, Anna? – kérdezi tőle apám. – Elképesztő volt!

– A legnagyobb részét igen – feleli Anna. – Kölcsönvettem néhány nyolcütemű elemet anya burleszk balettjétből. És egy kicsit megváltoztattam.

Nessa néni elmosolyodik.

– Tudtam, hogy ismerős valahonnan. El sem hiszem, hogy emlékeztél rá. Egy örökkévalósággal ezelőtt volt. Nem lehettél több… hatévesnél?

– Anna mindenre emlékszik – válaszolja Miko bácsi, majd a homlokát ráncolva azt kérdezi: – Ki volt az a fiú?

– Milyen fiú? – Nessa néninek fogalma sincs.

– Senki. – Anna megvetően megrázza a fejét.

– Legközelebb törd el a csuklóját! – parancsol rá Miko bácsi, az ajkát még mindig dühösen szorítja össze.

– Az erőt nemcsak az jelzi, amit megteszünk, hanem az is, amit nem – idézi őt Anna higgadtan.

– Ne használd fel ellenem a saját szavaimat! – Miko bácsi hangja szigorú, de már elég jól ismerem ahhoz, hogy lássam, a mosoly is ott bujkál az arcán.

– Volt valami probléma? – kérdezi apám a homlokát ráncolva.

– Nem – nyugtatja meg Anna. – Hacsak nem tekintünk problémának egy túlságosan védelmező apát.

Apám Miko bácsira vigyorog.

– Nem kellett volna ilyen szép nőt feleségül venned, ha nem akartál gyönyörű lányokat.

– Tudom – vonja össze a szemöldökét Miko bácsi. – Súlyos hiba volt.

– Ne hagyd, hogy Seb ugrasson! – szól rá anyám. – Ha lányaink lettek volna, még rosszabb lenne.

Csak viccel, én viszont hallom a szomorúságot a hangjában. A szüleim több gyereket akartak. Évekig próbálkoztak, aztán négy mesterséges megtermékenyítést is végigcsináltak, mire végül megkapták azt a rendkívül hasznos diagnózist, hogy „megmagyarázhatatlan meddőség”.

Be kellett érniük velem – a véletlen terhességgel, amelyet sosem követett újabb.

– Mit csináljunk, hogy megünnepeljük? – kérdezi apám, amivel gyorsan és tapintatosan témát vált.

– Menjünk el vacsorázni! – javasolja Nessa néni. – Valami puccos helyre, hogy megünnepeljük a bajnokokat.

Anna és én gyorsan egymásra nézünk.

Nem arról van szó, hogy nem akarunk a szüleinkkel vacsorázni, de legalább tíz különböző buli lesz, amivel a bajnokság és az iskolaév végét zárjuk le.

Anya észreveszi ezt a pillantást és megszólal:

– Mi lenne, ha mindannyian elmennénk fagyizni, aztán ti ketten találkozhatnátok a barátaitokkal?

– Ez remekül hangzik – mosolyog Anna. – Köszönjük, Jelena néni.

– Voltatok már a Pités Tölcsérben? – kérdezi anyám, majd belekarol Nessa nénibe. – Minden fagyinak valamilyen pite íze van. Citromos pite, sütőtökös pite, szedres morzsasüti…

– Ó, te jó ég! – nevet fel Nessa. – Engem már ott megvettél, hogy „fagyi”.

MÁSODIK FEJEZET

DEAN

Moszkvában a földalatti harcosok klubja szó szerint a föld alatt van, egy elhagyatott metróállomáson. Most különböző rave bulik, drogügyletek és a Bratva által rendezett, puszta kezes bokszmeccsek színhelye.

A tömeg kiáltásai visszhangzanak az alagútban, ahol a vonatsíneket benőtte a gaz, és mindenfelé eldobott fecskendőtűk láthatók. Az íves falakon még mindig ott vannak
a megfakult plakátok olyan termékeket reklámozva, amelyek a Szovjetúnió bukása óta nem kaphatók. Rajtuk pedig a festékszóróval fújt, több réteg graffiti a megfolyt festékcsíkokkal.

Nagyon hideg van itt lent, legalább tíz fokkal kevesebb, mint fent az utcán. Az utolsó pillanatig magamon hagyom a kapucnis pulcsimat, hogy melegen tartsam az izmaim.

– Ki lesz az ellenfeled? – kérdezi Armen.

Dohányzik, bár ő maga is néhány perc múlva harcolni fog.

– Cselovek – felelem.

– Ő elég nagy – jegyzi meg Armen.

– És kurva lassú is.

Armen szív egy nagyot a cigarettából, kifújja a kékes füstöt a boltíves mennyezet felé, aztán összetapossa a csikket
a talpa alatt.

– Rád fogok fogadni – mondja, mintha ezzel szívességet tenne nekem.

– Én viszont nem fogadok rád – válaszolom.

Armen felnevet.

– Ezért van neked egy csomó pénzed, nekem meg egy vasam se.

– Dmitrij! – kiáltja Boris. – Te jössz.

Az enyém az első meccs ma este. Amikor bokszolok, az orosz nevemet használom. Sőt, szinte mindig, amikor Moszkvában vagyok.

Leveszem a pulcsimat, félmeztelen felsőtesttel állok a hidegben, amely úgy söpör végig a bőrömön, mint az elektromos áram. Érzem Armen olcsó cigarettájának bűzét, a metróalagút nedves penészszagát, valamint a placcon összegyűlt, körülbelül ötven ember izzadságszagát. És persze a kabátjukban rejtegetett flaskákból az alkoholt.

Nincs ring, egy krétával rajzolt körben küzdünk. Ha kilépünk a körből, a nézők visszalöknek minket.

Boris az esemény szervezője. Ő maga nem tagja a Bratvának, bár nekik dolgozik. Sovány fickó borotvált fejjel, mindkét fülében fültágítóval, és egy szőrmegalléros hosszú kabátot visel. A legjobb tulajdonsága hangos, reszelős hangja, amely még mikrofon nélkül is túlharsogja a tömeg lármáját.

Belépek a körbe, és ruganyosan ugrándozom. Csak egy rövidnadrág van rajtam meg lapos talpú sportcipő. A kezem be van bandázsolva.

Cselovek besétál a körbe a túlsó oldalon. Még nem harcoltam ellene, de tudom, ki ő. Feje tetején csak egy vörös sáv látható, mint egy kakastaréj, a többi rész le van borotválva. Mellkasán kígyókkal díszített koponyatetoválása díszeleg. Rüzsij Cselovek néven fut, ami gyakorlatilag azt jelenti, vörös hajú ember.

Körülbelül egymagasak vagyunk, kicsit több mint száznyolcvannyolc centi. Én vékony és szikár, ő viszont húsos,
de annyira, hogy szinte puhának tűnik. Az igazi ökölvívásban jóval az én súlycsoportom fölött lenne, az illegális meccseken azonban azt mondják erre, „Dávid és Góliát”.

Szemben állunk egymással. Felemeli az öklét az állához, a vállát előregörbíti. Én ugyanúgy állok, ahogy addig, a testem mellett leengedett karral.

Még nem bokszoltam Cselovekkal ezelőtt, de már láttam, hogy mozog. Valójában már abból meg tudom állapítani, milyen harcos, ahogy besétál a ringbe: pimasz, parádézó, elbizakodott.

És igen, amikor Boris megfújja a sípját, Cselovek mindkét öklével felém üt, azt gondolja, ha bevisz egy kemény ütést, azonnal elterülök a földön.

Könnyen elhajolok a támadása elől. Balra, jobbra, balra, balra, jobbra, jobbra.

Istenem, olyan kiszámítható! Már egy kilométerről látom előre, honnan fog érkezni a következő.

És máris liheg. Vagy ő is dohányzik, mint Armen, vagy elhanyagolta a kardióedzéseket. Valószínűleg az utóbbiról lehet szó. Ezért olyan löttyedt deréktájon.

Lehúzódom és élesen ütök egyet a hasába, letesztelem, milyen kemény az izma. Felnyög, és kiszakad belőle a levegő. Úgy tűnik, a haspréseket is elhanyagolta.

Hallom, ahogy a nézők kiabálnak. Azok, akik eleinte Cselovekra fogadtak, már próbálnak kihátrálni. Már nincs olyan sok tét, amit rá tettek.

Látom apám barátját, Danylt a kör szélén. A kezét zsebre dugja, teli szájjal vigyorog. Biztos vagyok benne, hogy volt annyi esze, hogy nem ellenem fogadott.

Apám természetesen nincs itt, hogy lássa a győzelmemet. Sosem jön el a meccseimre. Ahhoz sokkal több kellene neki, hogy kilépjen a házból.

Újabb ütést hárítok Cselovektól, aztán egy balhoroggal az oldalamba vág. Érzem a bordáim kellemetlen hajlását, és csak egy kicsit dőlök oldalra, így viszont a következő ütés a fejemet éri, amitől csengeni kezd a fülem.

Ez feldühít, de nem hagyom, hogy a harag irányítson. Elnyomom magamban, mint szenet a kazánban. Azt akarom, hogy feltüzeljen a harag, de ne kerekedjen fölém.

Várom a lehetőséget.

Bal, jobb, bal, bal…

Ezúttal megszakítom Cselovek sorozatát egy állkapocsra mért felütéssel. Hangosan összekoccannak a fogai, a feje hátrarándul. Megtántorodik, elszédül és fájdalmas arcot vág.

Kihasználom az előnyömet, még kétszer megütöm a testét, aztán még egyszer a fejét. Most már biztos, hogy az ő füle jobban cseng, mint az enyém.

Vért köp a földre, ismét felemeli az öklét, és próbálja visszanyerni az egyensúlyát.

Ezúttal lassabban és óvatosabban támad. Megtanulta a leckét. Vagy legalábbis azt hiszi.

Kifárasztanám, ha így folytatnám. Hagynám, hogy kimerüljön, miközben sorra elhajolok az ütései elől. Nincs olyan állóképessége, hogy sokáig bírja.

Én azonban szintén fogadtam erre a meccsre, ezért ki kell ütnöm az első körben.

Már csak huszonkét másodperc van hátra a fejben folytatott számolásom szerint.

Ha ki akarom ütni, csapdát kell állítanom neki.

Cselovek bosszús és zavarban van. Meg akar ütni. Ha elég hihető csalit kínálok neki, akkor kapni fog az alkalmon.

Beküldök néhány ütést az arcába, a finoman orron vágom, hogy még jobban feldühítsem. Aztán magasra emelem a két öklömet, és felkínálom neki ugyanazt a jobb oldalamat, hogy egy balhoroggal eltalálja.

És igen, Cselovek azonnal nagyot üt a bordáimra. Ugyanazon a helyen talál el, mint korábban, és ezúttal hallok egy reccsenést is, majd érzem az égető érzést, amikor eltörik egy bordám.

Nem számít. Már el is indítottam egy jobb keresztütést az álla felé. Azon a ponton találom el, ahol az állkapcsa a koponyához csatlakozik. Érzem, hogy kettéválik a két csontja. Látom, amikor az arca alsó része kiesik a helyéről.

Cselovek nem érzi. Már akkor elvesztette az eszméletét, amikor még le sem érkezett a földre. Úgy dől el, mint egy darab fa, egyenesen, tehetetlenül, még a kezét sem tudja felemelni, hogy tompítsa a becsapódást.

A győztesek diadalittasan felkiáltanak, még azok is önkéntelenül felüvöltenek, akik elvesztették a fogadást.

Én egyenesen állok a ringben, nem vagyok hajlandó kimutatni, mennyire fáj az oldalam.

Boris megfogja az öklöm és a magasba emeli.

– És ismét Dimitrij Jenin a győztes! Ez már a hatodik meccse a sorban veretlenül!

Boris egy köteg pénzt nyom a kezembe. Ez a fizetségem a mérkőzésért.

De nem érdekel a negyvenezer rubel, mert tízszer ennyit nyertem, amikor magamra fogadtam. Később majd behajtom Danyltól.

Merev mozdulattal a rövidnadrágom zsebébe tömöm a pénzt.

Egy kicsit elfintorodom, amikor lehajolok, hogy felvegyem a földről a pulóveremet.

Armen megint dohányzik, miközben lazán ugrándozik, hogy bemelegítsen. Már levette a pulóverét és a melegítőnadrágját, alatta egy igazán lenyűgöző selyem rövidnadrágot visel, az ágyékán keresztben egy aranytigris látható.

– Nem rossz – mondja nekem. – Örülök, hogy kétezret tettem rád.

– Lefogadom, hogy Cselovek is azt kívánja, bárcsak rám fogadott volna.

– Szerintem Cselovek azt kívánja, bárcsak soha ne mászott volna ki az anyja méhéből. – Armen süvítő hangon felnevet.

– Sok szerencsét! – mondom neki.

– Nem maradsz itt, hogy megnézd a meccsemet?

– Nem. Mindened megvan, hogy nyerj.

– Tényleg? – kérdezi.

– Persze. Kivéve sebességet, állóképességet és technikát.

Erre egy pillanatig csak bámul rám, aztán megint kitör belőle a nevetés.

– Na, húzz el innen! – mordul fel.

– A gatyád legalább jó.

– Ugye? – vigyorog.

Visszaindulok az alagútban, az elhagyatott sínek mellett sétálok. Hallom Boris sípját, amivel Armen meccsét indítja el, aztán a támogatók kiabálását, miközben neki szurkolnak. Miután befordulok a kanyarban, elhalkul a zaj.

Elmegyek a lépcső mellett, ami felvitt volna az utcaszintre. Jobban szeretek egészen a Kultúra Park megállóig elsétálni itt lent. Ez egy sokkal közvetlenebb út, a Moszkva folyó alatt halad át. Ráadásul szeretek az alagútban lenni. Sötét és csendes. Időnként hallani a fölöttem robogó vonat rezgését és süvítését, mert a fenti sínek még mindig használatban vannak. Más helyeken a folyó zúgását lehet hallani odafentről.

Előveszem a telefonomat, így a képernyő épp annyi fényt biztosít, hogy lássam a sínt magam előtt.

A „Major Tom” szól halkan a fülhallgatómból, a lépteimet a ritmushoz igazítom.

Amikor elöl mozgást hallok, kikapcsolom a zenét. Nem patkány. Ez még annál is rosszabb.

Kibaszott drogosok.

Hárman vannak, két férfi és egy nő. Ha egyáltalán nőnek lehet nevezni. Rongyosak, állatiasak, a szagukat hat méterről is érzem.

Ki tudja, mi a francot csinálnak itt lent. Közöttük a földön egy sporttáska hever, úgy néz ki, abból húznak elő dolgokat. Valószínűleg ellopták valakitől a metrón vagy egy zsúfolt utcán odafent.

Ha okosak, továbbengednek.

Ketten helyesen döntenek.

A harmadik viszont feláll, idegesen rángatózik, a szeme véres.

– Hé! – mondja nekem. – Hová-hová?

Nem válaszolok, megyek tovább.

– Hé! – kiált kicsit hangosabban rekedt hangján. – Hozzád beszélek!

Hosszú, zsíros haja csomókban lóg a vállára. Dzsekit visel, alatta semmit, sovány mellkasa meztelen. A testén és az arcán varas sebhelyek látszanak, és merev járásából látom, hogy a lába feldagadt. A krokodil hatása.

A kormány már legalább egy tucatszor próbálta betiltani ezt a drogot, de mindig felbukkan valahol. Olcsón lehet előállítani. Ki lehet főzni a konyhában a gyógyszertárból és a vasboltból beszerzett anyagokkal: sósav, festékhígító és a gyufásdoboz széléről lekapart foszfor.

A heroin olcsó utánzata, de legalább olyan függőséget okoz. Az egyetlen hátránya az, hogy az injekció helyén lerohad az ember húsa, az agya pedig elsorvad a koponyájában. Ami miatt nem a legjobb döntéseket hozza.

Ez a nyomorult ezért gondolja, hogy jó ötlet szóba állni velem.

– Az egy új iPhone? – kérdezi, és mohón nézi a telefonomat.

Megállok, majd lassan szembefordulok vele.

– Jobban teszed, ha most elhúzol – mondom neki, aztán zsebre teszem a telefont, hogy szabad legyen a kezem. Eközben a rugós bicskám sima markolata köré záródnak az ujjaim.

A telefon halványkék fénye nélkül az alagútban még sötétebb van. Nem számít. Biztos vagyok benne, hogy jobban látok, mint az a három junkie.

Most már mind a hárman felálltak, körbevesznek. A nő áll középen előttem, a két férfi a két oldalamon.

– Ide a telefont! – sziszegi a másik fickó.

Az a problémám ezzel a hárommal, hogy nem tudom, milyen betegséget hordoznak. Elég, ha megkarcol egy hosszú köröm, és máris hepatitist kaphatok.

Miközben közelednek hozzám, úgy döntök, rövid úton vetek véget a dolognak.

A jobb oldalamon álló fickó támad először. Én a mellkasába rúgok, amitől hátratántorodik. A másik tag nem ilyen szerencsés. Felemelem a késemet, és miközben még a levegőben süvít a felsőteste felé, már megnyomom a gombot, hogy kinyissam a pengét. Orvosi precizitással találom el a máját, beledöföm a kést, aztán visszahúzom, mielőtt rám fröccsenhetne a vére. A sportcipőm orrára így is rámegy egy csepp.

A fickó nagyot nyög és térdre esik.

Ez elveszi a másik két támadó kedvét is.

A lány felemeli a kezét, és dadogva azt mondja:

– Nem akarunk semmi bajt.

– Akkor húzzatok el innen, ahogy az előbb mondtam! – válaszolom neki ridegen.

Felkapja a földről a sporttáskát, és elszalad az ellenkező irányba az alagútban, mint amerre én megyek.

A férfi, akit meglöktem, összeesett barátjára néz, aztán rám. Ezután futásnak ered arra, amerre a lány szaladt, magára hagyja leszúrt társát.

Én sem foglalkozom vele, megyek tovább az alagútban.

Alighanem el fog vérezni, ám a gondolat semmivel sem okoz több gondot nekem, mint az a tudat, hogy bármelyik pillangó, amit látunk, egy hónap múlva meghal. Ez az élet körforgása: a drogosok fiatalon halnak meg. Vagy a drogok, vagy a társaik miatt, vagy azért, mert nem a megfelelő embert próbálták kirabolni egy alagútban.

Továbbmegyek, amíg el nem érem a Krimszkij Projezdre felvezető lépcsőt.

Moszkvában pokoli időszak a tavasz.

Van egy szó, amit az oroszok erre használnak: sljákoty, ami azt jelenti „sáros latyak”. Részben ezért is maradtam lent az alagútban, hogy ne kelljen kerülgetnem a befagyott, vastag, barna sártengert.

Az utak mindig borzalmasak Moszkvában. Tavasszal azonban még az a veszély is fennáll, hogy az ember átlép egy latyakkupacot és belelép egy kátyúba, amitől kitörik a bokája.
A járdát csoszogó, csúszkáló gyalogosok töltik meg, a forgalom pedig rosszabb, mint bármikor. Az olvadó hóbuckák feketék az egész télen kapott kipufogófüst miatt.

Megfelelő vízelvezető rendszer nélkül az elolvadt hó pocsolyákban áll meg az utakon. Ez a raszputyica, az az időszak, amikor „az utak megszűnnek létezni”.

Gyűlölöm Moszkvát.

Én amerikai vagyok. Chicagóban születtem. Anyám amerikai.

Apám mégis ide hozott, vissza abba a városba, amit ő sem szeretett soha. Vissza egy olyan nyomorult környezetbe, ami alkoholizmusba kergette anyámat, és majdnem belehalt, mire rájött, hogy csak úgy mentheti meg magát, ha elmegy.