Date: 2026
Description: 1914, New York. Miközben Európában tombol a háború és milliók halnak meg a lövészárkokban, Amerikában angol és német ügynökök százai vívják fegyvertelen, ám néha nagyon is harsány csatáikat az amerikaiak támogatásáért. Ebbe a játszmába keveredik bele Frank Braun, akit amerre csak jár, baljós szerencsétlenségek kísérnek. A szálakat egy befolyásos nő mozgatja a háttérből, és megkezdődik hit és hitetlenség, szentség és szentségtelenség mágikus kavargása a korokon átívelő sötét titkok árnyékában. Ewers műve szabadszájú, naturális, kegyetlen és dekadens, cseppet sem politikailag korrekt: számára ni
Publisher: Hermész Média Kft.

Hanns Heinz Ewers

Vámpír

Vadburjánzó regény cafatokból és színekből

A jelen fordítás alapjául szolgáló mű:

Hanns Heinz Ewers: Vampir, 1928

Az elektronikus könyv kiadója: Hermész Média Kft., ©2026

ISBN: 9786155605208

Könyvéhez kellemes olvasást kívánunk!

To Adèle G. L.

I fought with all; more then with all – with you,
I suffered much; so, I suppose, did you.
And out of cruel wounds and bleeding years
Grew forth this book, brimfull of love and pain.
It is your book – take it with gracious hands!

H. H. E.

Mindenkivel harcoltam; de leginkább veled.
Sokat szenvedtem; s úgy hiszem, te is.
S kegyetlen sebekből, vérző évekből
sarjadt ki e könyv, csordultig szerelemmel és fájdalommal.
A te könyved – fogadd kegyes kezedbe!

Habent sua fata libelli

– megvan a maguk sorsa a könyveknek; így történt ez ebben az esetben is, még mielőtt nyomtatásban megjelentek volna. A kézirat 1916 decemberében készült el Sevillában; H.H.E. onnan küldte el Németországba egy norvég hajó fedélzetén. A kapitányt a franciák feltartóztatták Brestnél, mire ő megsemmisítette a kéziratot. 1917 tavaszán H.H.E. New Yorkból küldött egy alaposan átdolgozott példányt; ennek továbbítását egy bécsi úr, bizonyos R. úr vállalta magára, aki évek óta intézte a Németországba irányuló titkos levelezést. Megbízottja egy svéd gőzhajón szolgált kisegítő személyzetként; mivel már régóta gyanúsították titkos levelek csempészésével, a britek letartóztatták Kirkwallban. A leveleket azonban nem találták meg nála; nyilvánvalóan jól elrejtette őket. Öt hónapnyi eredménytelen kihallgatás után a brit hatóságok szabadon engedték a „veszélyes” férfit, és visszaküldték arra a hajóra, amely épp ismét Amerika felé tartott. A férfi sértetlenül találta meg minden holmiját a régi rejtekhelyen, és – mivel további kísérletekre már nem volt módja – hűségesen visszajuttatta azokat megbízójának. Nem sokkal később az amerikai hatóságok őrizetbe vették a megbízót, R. urat, és minden tulajdonát elkobozták – beleértve ezt a kéziratot is. Bár végül szabadon engedték, a vizsgálat egészen 1918 késő nyaráig elhúzódott. Amikor végre szerencsésen kihazudta magát az ügyből, egy szerencsés fordulat révén visszakaphatta egyes holmijait – így került ismét a birtokába a regényt tartalmazó csomag is. A kéziratot – más dokumentumokkal együtt – elásta egy erős falú ládában a Bronxban lévő kertjében.

H.H.E. egy utolsó példányt – amelyet fél tucat rendőrségi razzián keresztül is sikerült megőriznie – amerikai titkárnőjére, J. I. kisasszonyra bízott megőrzés céljából. Amikor a hatóságok az ő lakásán is sorozatosan razziáztak, a nő átadta a példányt egy ír barátnőjének; ám a titkosügynökök ennél a hölgynél is megjelentek, így ő épp időben el tudta égetni a kéziratot a hátsó helyiségekben, miközben az Igazságügyi Minisztérium kopói elöl keresték azt.

Mindeközben H.H.E.-t őrizetbe vették. Vallatásai során központi kérdésnek számított a Vampir című kézirat ügye. Néhány fejezet már megjelent spanyol folyóiratokban; a kiváló brit hírszerzés – amely 1914 óta a legszorosabb megfigyelés alatt tartotta H. H. E.-t, és minden egyes [harmadik!] lépéséről tudomással bírt – természetesen tisztában volt ezzel, és már jóval korábban értesítette az amerikai hatóságokat. Miközben órákon át faggatták a kéziratról – amelyet az amerikai „haza megmentői” veszélyesen felforgató műnek képzeltek –, az éppen abban az irodában hevert, szépen barna csomagolópapírba burkolva, közvetlenül az „R.”-akták mellett! H. H. E. eközben abban a hiszemben élt, hogy a kézirat már Németországban van, így csak azt tudta ismételgetni vallatóinak, hogy nincs a birtokában. A hatóságok mégis annyira károsnak ítélték a művet, hogy az Egyesült Államok számára összeállított „Index” – a tiltott művek listája – élére helyezték; a listát azonnal közzétették minden újságban – márpedig be kell látni, nehéz lett volna megszegni ezt a tilalmat!

Egy évvel később, 1919 nyarán – miután börtönökben, fegyházakban és internálótáborokban töltött rendkívül kellemetlen időszakokat, majd New Yorkban ismét élvezhette a némileg korlátozott szabadságot – váratlanul felkereste őt Mr. R. Időközben előásta kincsét, és visszaszolgáltatta a kéziratot. Ám a kézirat ekkor is csak olyan „feltételesen volt szabad”, mint maga a szerző. H. H. E. ugyanis csak azzal a feltétellel szabadult „feltételes szabadságra”, hogy semmit sem publikál – „sem az Egyesült Államokban, sem más országban, sem angolul, sem más nyelven, sem magánúton, sem nyilvánosan, sem közvetlenül, sem közvetve” stb., stb. Láthatjuk: az amerikai hatóságok hatékonyan lépnek fel, ha bármilyen szellemi tevékenység elfojtásáról van szó! H. H. E.-t cenzúrázták már Berlinben és Bécsben, Szentpétervárott, Rómában és Párizsban is, de soha nem olyan mesésen alaposan, mint az Egyesült Államokban. Természetesen „kiutazási engedélyt” sem kapott; ehelyett továbbra is szoros megfigyelés alatt tartották. Most végre visszatért Európába, és élvezheti a személyes szabadság bizonyos fokát – legalábbis amennyire ilyenről egyáltalán beszélhetünk a modern kormányzású országokban. A franciák, az angolok és az amerikaiak mindent elkövettek, hogy elpusztítsák ezt a könyvet – és a szerzőjét is. Hogy kudarcot vallottak, az a sors műve volt. S talán egy skorpióval vésett karneol is közrejátszott ebben – akárcsak az a berill, amely átsegítette őt számos veszedelmen azokban az években, erőt adva neki, s talán ma is ezt teszi.

Mindkettőt egy gyönyörű asszony adta neki…

Nápoly, 1920. július 7.

„My muse by no means deals in fiction,
she gathers a repertory of facts.
And that's one cause, she meets with
contradiction, for too much truth, at
first sight, never attracts.”

Byron

„Múzsám nem él költött mesékkel,
tények tárházát gyűjti csokorba.
S ez is oka annak, ha ellenkezéssel
találkozik, mert túl sok igazság
első látásra sosem lehet vonzó.”

I. Opálok

„Now the melancholy God protect thee and the tailor make thy garment of changeable taffeta, for thy mind is very opal.”[1]

– Shakespeare, Twelfth-Night.

Abban az évben, amikor az egész világ megőrült, ismét útra kelt – másodszor. Mindig így mondta: másodszor; nem tartotta számon, vajon a hetedik alkalom volt-e, a tizedik vagy a tizenkettedik. Három éve maradt már otthon, több mint három éve régi hazájában: Európában.

Jól tudta, hogy beteg; Európa betegítette meg, a haza, amelyet szeretett. Egy év múltán már maga is tudta; két év után a barátai is látták; három év elteltével mindenki észrevette, aki beszélt vele. Talán az idegei…

De azt is tudta, mi segíthet rajta. Vagy pontosabban: nem gyógyíthatja meg. Arra azonban képes, hogy új erőt adjon neki újabb otthoni évekre. Ha magába itta a trópusok izzó hevét, ha belélegezte a sivatagok magányát, ha vágyakozása megfürdött valamennyi tenger végtelenségében.

És Antofagastában már egészséges volt – vagy majdnem egészséges. Csak valami apróság maradt vissza benne, valami könnyű, különös, lágy és elvadult. Frank Braun már csak nevetett rajta, kitárta karját, nyújtózott, megfeszítette tagjait, érezte régi erejét, ahogy megmozgatta teste minden izmát. Legszívesebben fejest ugrott volna a vízbe az oroszlánfókák közé, és versenyt úszott volna velük az antofagastai kikötő heringrajai után. Azon a napon történt mindez, amikor távoli villámok cikáztak a haza egén; azon a napon, amikor a kiáltás körbeszáguldotta a világot, végig minden vezetéken tengereken és szárazföldeken át, minden légrétegen keresztül, szikrázó hullámokon: a szarajevói gyilkosság vad kiáltása.

Hamburgban szállt hajóra – arra a gőzösre, amely éppen kifutott a nagyvilágba. Úgy érezte, nem a hajó viszi, hanem maga az óceán. A hajó csupán bölcső volt, amely tartotta – s ezt a bölcsőt könnyedén ringatta a mindenható anya. És énekelt neki, csak énekelt; ha lehunyta a szemét, megértette dallamát és szavait is. – Aztán a Szent Pál-szikláknál, az óceán kellős közepén, arra kérte a kapitányt, álljanak meg néhány órára cápát fogni. A kapitány hallani sem akart róla, de Braun nem tágított; addig kérlelte a legszebb szavakkal, míg végül a gépészt is maga mellé állította, aki kijelentette, hogy Montevideóig majd behozza az elvesztegetett időt. Így hát megálltak, előkészítették a horgokat, kivetették őket, és öt hatalmas bestiát fogtak. Felhasították a hasukat, ahogy a tengerészek szokták, de semmit sem találtak bennük: az Atlanti-óceán közepén, a Szent Pál-szikláknál nincs éppen bőség emberhúsból.

Odafönt, Punta Arenasban egy mocskos teknőre akadt, a La Plata-i kormány hajójára, amely a szigetek között kóborolt, s maga sem igen tudta, miért. A kapitánya hegyvidéki baszk volt; állítólag földméréseket kellett volna végeznie, bár arról nem sok fogalma volt, mi fán terem az ilyesmi. A déli kikötő Kosmos-ügynöke kimásolt neki néhány számoszlopot egy német könyvből; a kapitány prémekkel fizetett értük, majd sok pecséttel ellátva továbbküldte őket Buenos Airesbe. Ott senki sem olvasta el.

A Magellán-szorosban cirkáltak. Le a Tűzföld felé, át Patagóniába is. Guanakókra vadásztak, odaát pedig vidrákra és hatalmas rókákra. Felkeresték a nyomorúságos aranyásókat, akik még mindig csak kerestek, dideregtek, káromkodtak és ittak; együtt kóboroltak a csónakos indiánokkal, akik meztelenül jártak abban a dermesztő hidegben, mocskosan, éhesen – nyomorult teremtmények, akik egy korty pálinkáért eladták az életüket.

Máskor Frank Braun vastagon bebugyolálva feküdt a fedélzeten, valahol egy öbölben. Nézte a kék gleccsereket, amelyek mélyen lefutottak egészen a tengerig, fókát vagy pingvint keresett a vízen, szalonnadarabokat és apró halakat dobált le a fokföldi viharmadaraknak, szuláknak és albatroszoknak, amelyek esetlen óriáskacsákként ringatóztak a hullámokon. Hosszú estéken át odalent is elheverészett kabinjában, prémeken, prémek között, pipázott, sakkot játszott a svéd kormányossal.

Olykor elővette régi könyveit is, és velük álmodott. Nem volt sok, hat vagy hét mindössze: Jacomino da Verona, Pacifius testvér, Szent Bonaventura, Jacopone da Todi.

A svéd megvetően, s egy kissé tartózkodó félelemmel nézegette őket.

– Ezek aztán sohasem jártak a Horn-fok környékén!

Frank Braun így felelt:

– Soha? Talán Magellán ismerte Todi barátot.

Valahol vásárolt néhány lovat, és két indián kíséretében végiglovagolt Patagónián; átkapaszkodott az Andokon, majd leereszkedett Coronel felé. Felszállt a norvég állomás egyik kis bálnavadászára, lehajózott velük, segített a szigonyozásban, és a legnagyobb elejtett állatból kivágatott magának néhány fogat. Aztán csigalassúsággal indultak vissza azon a dióhéjon, amely két hatalmas ámbráscetet vontatott maga után, egyet a bal, egyet a jobb oldalán. – Ezután keresztül a német Chilén; észak felé, vasúton, a spanyol Chilén át. Majd ismét át az Andokon, Bolíviába; ott együtt énekelt és ivott a német tisztekkel, akik mezítlábas majmokból faragtak katonákat.

Most már haza akart térni. A Hapag gőzöse ott várta Antofagasta kikötőjében. Erős volt és egészséges – egyetlen apróságot leszámítva.

A zöld víz olyan tisztán ragyogott, hogy sok méter mélységig le lehetett látni. Aztán közvetlenül a csónak mellett egyszer csak felhő gomolygott, kavargott, hullámzott, világítva és csillogva, akár a patinás ezüst – heringrajok, százával, ezrével, százezrével. Az oroszlánfókák hajtották őket, egyre beljebb szorították a kikötőbe; a tenger felől hatalmas félkörben zárták körül a rajt, akár gyakorlott hajtók. Egyikük kiemelkedett a vízből, aztán még egy; megrázta erős fejét, hatalmas bajuszát, széles uszonyával pedig rácsapott a csónak oldalán kilógó evezőre. Ó, az öreg fickó pontosan tudja, hogy szabad, hogy szigorú védelem alatt áll, és az egész nyugati parton senki emberfia nem bánthatja. Kíváncsian pillant be a csónakba: ki akar már megint elmenni innen? Ki olyan bolond, hogy itt hagyja ezt a vidéket – a megszámlálhatatlan hering boldog vadászmezőit? Bolondok, gondolta, bolondok! Azzal hatalmas lendülettel félig kiemelte roppant testét a vízből, majd fejjel előre visszabukott, bele a gazdag zsákmányért folyó hajszába.

Mögöttük terült el a salétromsivatag. Az a sivár, vigasztalan, végtelen térség, amely csaknem harminc szélességi fokon át húzódott az óceán és a hegyek között. Barna és fehér és sárga és vörös. Egyetlen fa sem, egyetlen bokor, egy szál fű sem. Semmi. És ott feküdt Antofagasta, kiszáradva a perzselő napsütésben, akár Arica, Mollendo, Iquique és a többi város mind. Németek és angolok, chileiek, horvátok, szírek – valamennyien abból a terméketlen földből tépték ki azt az anyagot, amely odaát, az óhazában a legdúsabb termést fakasztotta. Sápadt és kiszikkadt volt minden ember, akár maga a környező sivatag; mintha egyetlen nagy sóhaj remegett volna végig a hosszú nyugati parton: víz! Pedig volt belőle elég, bizony, közvetlenül előttük – egy egész hatalmas világóceán! – Az oroszlánfóka ezt nem érti.

Fehér madárrajok mindenütt a sziklákon. A vízben pedig folyt a vadászat, a nagy hajtás. A nőstények és a fiatal állatok középen maradtak; a két szélen az öregek tartották a vonalat, a hatalmas, szakállas, négyméteres hímek. Egyre szűkebbre zárult a kör, egyre sekélyebb lett a víz, a heringrajok pedig mind sűrűbben torlódtak a mólóhoz. Senki sem halászott – ünnepnap volt. Néhány sárga kölyök álmosan, kábán bámult lefelé a dokkról. Az oroszlánfókák kaptak, ragadtak, nyeltek, újra meg újra belevetették magukat az ezüstösen gomolygó rajokba. Magasra szökkentek, aztán nyílként fúródtak a vízbe, tízen, húszan egyszerre. Köztük apró, okos fejek bukkantak fel, éppoly emberiek, mint amazoké. Madarak, amelyek hallá lettek, akárcsak ők: pingvinek. Irigyek voltak, mert ők egyszerre csak egyetlen halat tudtak elkapni, míg az oroszlánfókák tucatszámra nyelték őket.

Egy óriási hím, vénségesen vén, nehéz, tömör testű állat feltornázta magát a part deszkáira, amelyek hangosan megroppantak alatta. Fújt, prüszkölt, himbálta a fejét, és hunyorogva nézett át a napfényen a csónak felé. Az öreg tudja. Jól tudja. Ismeri az élet titkát. Hallá lenni – gondolja –, ez az! Ahogy mi tettük! Ahogy azok a pimasz madarak ott, a pingvinek! Hallá lenni, ó, ember, hallá lenni! Vissza a tengerbe! – Annyi bizonyos, hogy nevet. Nevetve figyeli az esetlen pelikánt, amint belecsattan a vízbe. Placcs, akár egy kövér labda! Lebukja a fejét, aztán újra felhozza: ott a hering csattogó csőrében. Feldobja, elkapja, begyébe ejti, majd nehézkesen felvergődik a hullámokról, vissza a sziklára. Milyen ügyetlen, gondolja az öreg, milyen esetlen és otromba! S mintha csak meg akarná mutatni, hogyan kell ezt csinálni, egyetlen hatalmas ugrással leveti magát a deszkákról, s már bukkan is fel újra, zsákmánnyal a fogai között. Ezúttal nem heringgel, hanem valami más hallal, jó három láb hosszúval. Keresztben tartja szájában a ficánkoló állatot, feldobja, mint a pelikán, és elkapja. Még egyszer. És megint. Akár egy zsonglőr! Öt-hat sirály csap oda rikácsolva, vijjogva. A feje körül keringenek, bele-belevágnak csőrükkel a halba, nekik is kell a részük. Erre az öreg ráharap, lenyeli az egyik felét, a másikat pedig odahagyja a madaraknak – nagylelkűen, szinte szánakozva.

És már veti is vissza magát a hajszába…

* * *

Fel az imbolygó lépcsőn, a Hapag gőzösére. Egy tiszt jött elébe, magas, szőke, kékszemű férfi, és erősen megszorította a kezét. Frank Braun azonnal felismerte; évekkel azelőtt együtt hajóztak a Déli-tengeren.

– Hogy van? – kérdezte.

– Ha maga jön, akkor biz jól! – kiáltotta a hamburgi. – Megint maga a tojásutas!

Frank Braun nevetett. Tojásutas – volt ő már nemegyszer: az egyetlen kabinutas a hajón! Az ilyet mindig szeretik a tiszti étkezdében – mert jobb kosztot jelent, utaskosztot, s főként tojást reggelire!

– Ez derék – mondta. Megfordult, és végignézett néhány férfin meg asszonyon, akik a korlátnál álldogáltak. – És azok ott? Nem utasok?

A másodtiszt bólintott.

– Dehogyisnem! Csakhát mind fedélköziek. Egy egész cirkuszt viszünk! Fel Guayaquilbe.

Ekkor megérkezett a kapitány is az ügynökkel; az felolvasta nekik a trónörökös meggyilkolásáról érkezett táviratot.

– Ebből odaát még baj lesz! – mondta. – Bécs ezt nem fogja csak úgy lenyelni. Ezt nem!

A másodtiszt a combjára csapott.

– Túl sokat eltűrt már attól a tetves bandától. Ideje, hogy végre odacsapjon az átkozottaknak!

És fütyülni kezdte: „Savoyai Jenő, nemes lovag” …

* * *

A cirkuszosok berendezkedtek a fedélzeten. Kis sátrakat vertek a ketrecek mellé. Volt három oroszlánjuk és egy gyönyörű tigrisük, aztán egy rühes öreg farkas, egy szír táncoló medve meg néhány hiéna. Páviánok és cerkófmajmok; egy angóramacska, egy uszkár és egy dán dog; hozzá kakaduk és papagájok. És persze lovak – tizennyolc ló; még egy kis szamár is akadt közöttük.

Aztán az emberek. Az igazgatónő, egy toulouse-i asszony, kövér, rettentően elhízott, puffadt teremtés. Két maastrichti fivér: az egyik állatszelídítő, a másik kardnyelő. Két műlovarnő, két táncosnő – és az egyik csinos volt. Néhány bohóc, aztán a kisegítő személyzet. Végül Louison, egy tizenegy éves, szőke kis teremtés, az igazgatónő nevelt lánya – ő kötélen táncolt.

Louison mindenütt ott volt a hajón. Felmászott az árbocokra, a gépésszel lement a gépházba. Fent a hídon a kapitánnyal meg a tisztekkel játszott, a konyhában a szakáccsal, hátul a hajóácsnál időzött. Ismert minden matrózt, minden fűtőt, és mindegyikük tartogatott neki valamit. Amire csak a mama rászorult, azt Louison mind kikedveskedte belőlük – márpedig nagyon sok mindenre szüksége van az embernek egy hajón, ha cirkusszal utazik, több mint húsz emberrel és ötvenkét állattal.

Vasárnap Aricában vesztegeltek; a bohócok, a táncosnők meg a kardnyelő partra szálltak, és kis előadást tartottak a főtéren. Este azonban már a hajón volt műsor, amelyre a kapitány meghívta a város előkelőségeit is. A medve táncolt, a bohócok püfölték egymást, a majmok katonásdit játszottak. A kövér igazgatónő bemutatta a papagájokat, a táncoslányok ugrándoztak, a kardnyelő pedig felfalt tíz kardot. A legénység egyik felének ő tetszett jobban, a másiknak a csinos táncosnő; egyvalamiben azonban mind egyetértettek: a legnagyobb művészetet a kis Louison mutatta be.

Kifeszítettek neki egy kötelet hosszában a hajó fölött, az egyik árbockosártól a másikig. Odafent bengáli fáklyák égtek, elöl egy zöld, hátul egy vörös. A kapitánynak nemigen tetszett, hogy így megfosztják a jobb és bal oldalt ősi színeiktől – de Louison kedvéért szemet hunyt fölötte. Majd repesett a szíve, amikor látta, hogyan szökell fölfelé a kislány az árbocrudakon.

– Nézzétek csak, fiúk! – kiáltotta a matrózoknak. – Van itt mit tanulnotok!

Louison rózsaszín trikót viselt, nevetett, szőke haja lobogott az éjszakai szélben. A kosárban álló férfi átnyújtotta neki a rúdját; mindkét végét nagy lampion díszítette, megint egy vörös és egy zöld. Louison középen erősen megmarkolta, bal lábát előretolta, s egy kicsit kaparta vele a drótkötelet, akár egy póni a homokot. Aztán elindult –

A tengerészek lélegzet-visszafojtva bámultak fölfelé; senki sem szólt egy szót sem. Egyszer csak a szakácssegéd hangosan felnevetett:

– Hé! A ződ lámpa a bal oldalon van, a veres meg a jobbon!

Senki sem nevetett. A kapitány gyilkos pillantást vetett rá, a szakács mellett állók pisszegve hallgattatták el. De a kis Louison nyilván megértette. Megállt odafent, ringatózva a kötélen, és felhúzta az ajkát. Aztán óvatosan, jobb felől emelve, bal felől süllyesztve, hüvelykről hüvelykre átfordította a nehéz bambuszrudat: a vörös lámpát átvitte a másik oldalra, a zöldet pedig erre. Ezután könnyed, kecses biccentéssel a híd felé fordult, a kapitányhoz.

Az apró, okos szemével rákacsintott. Barna szakállából elégedett morgás hallatszott:

– Kislány! Derék ez a kislány!

De homlokán vastag verejtékcseppek gyöngyöztek.

Senki sem kiáltott, senki sem tapsolt. Nyakukat nyújtva, visszafojtott lélegzettel meredtek fölfelé a rózsaszín kölyökre, aki a csillagos égbolton táncolt, a Dél Keresztje alatt. Lassan, lépésről lépésre haladt a zöld fáklyától a vörös felé, könnyedén imbolyogva a levegő közepén.

Amikor elérte az előárbocot, egy matróz kapta el, és kivette kezéből a rudat. A kis Louison meghajolt, csókokat dobált lefelé, és így köszönte meg a kérges tenyerek vad tapsát, a száz tengerésztorokból feltörő rekedt üvöltést. Már készült, hogy visszainduljon a kötélen, de a kapitány hallani sem akart róla.

– Nem! – mondta. – Inkább átmegyek rajta én magam. Attól kevésbé félnék!

Louison aztán körbejárt a tányérral, és gyűjtött. Adott mindenki – még a hajósinasok zsebéből is előkerült egy-egy eldugott garas. A kapitány azonban bevitte a kislányt a kabinjába, kutatott egy darabig a fiókjában, majd adott neki egy szalagot a hajó nevével: „Thuringia”. És egy ezüst szalvétagyűrűt a Hapag jelvényével. Erre a kis Louison megcsókolta.

* * *

Érintették Ilót és Mollendót. Szerda reggel volt, amikor Frank Braun felment a hídra a másodtiszt őrségének idején.

– Mikor érünk Callaóba? – kérdezte. – Rögtön fel kell mennem Limába.

A hamburgi szárazon felnevetett.

– Callaóba? Két óra múlva meglátja! Limáról viszont ma le kell mondania, doktor úr!

Ez váratlanul érte.

– Miért? – kérdezte. – Olyan hamar továbbindulunk? Csak néhány ismerősömmel szeretnék kezet fogni.

A másodtiszt néhány éles hangot füttyentett. Aztán mogorván így szólt:

– Ó, most időnk lesz bőven. Hetekig ott rostokolhatunk Callao előtt. Vagy be sem engednek bennünket.

Kinyújtotta a karját, és felmutatott az árbocra.

– Oda nézzen!

Frank Braun fölemelte a fejét. Egy kis sárga lobogó lengett odafent.

– Mi történt? – kérdezte. – Ki beteg?

A tiszt közelebb lépett hozzá.

– A kapitány úgyis elmondja magának, ha feljön. Nem titok. Hogy most ki beteg, azt nem tudom – de egy ember már meghalt. Három órája engedtük a tengerbe, hátul a tatnál.

– Kit?

– A nagy bohócot.

– Mi baja volt?

A hamburgi megvonta a vállát.

– Sárgaláz.

* * *

Callaóban nem fogadták őket be. Salaverryben sem, Mantában sem. Guayaquilben sem, Buenaventurában sem. A Blanco-foknál meghalt két lovász; egy nappal később a műlovarnőt engedték a tengerbe. Orvos nem volt a hajón – a kikötői hatóságok orvosai pedig gondosan ügyeltek rá, hogy a fedélzet közelébe se menjenek. Egyik kikötőből a másikba zavarták őket, részvétlenül, kegyetlenül, irgalom nélkül.

– A disznók! – szitkozódott a másodtiszt.

A kapitány azonban azt mondta:

– Teljesen igazuk van. Nincsenek berendezkedve rá – talán hagyják, hogy miattunk az egész város megfertőződjék?

Vánszorogtak tovább észak felé, alig négy mérföldes sebességgel.

Panamában reménykedtek – ott a jenkik voltak az urak. De innen is továbbküldték őket. A karanténállomás zsúfolásig megtelt. Ha odakint akarnak vesztegelni – hat hétig? Jobban tennék, ha inkább továbbgőzölnének Kalifornia felé. Az amerikai orvos utánuk kiáltott:

– Ott legalább biztonságban lesznek! Angol ugyan nem nyúl magukhoz.

Angol? Ekkor tudták meg, hogy háború van – háború Franciaországgal, háború Oroszországgal, háború Angliával –

A kapitány felnevetett.

– Más senki?

– Dehogynem! – kiáltotta a kikötőkapitány. – Belgium, Szerbia, Montenegró, Portugália! A japánok is mindjárt jönnek! Aztán az olaszok, a románok, a görögök –

Nem akarták elhinni. De újságokat adtak nekik, gúnyos hahotával; egész kötegeket húztak fel a fedélzetre.

– Csak olvassák! Németországnak vége! Mire elérik Friscóban az Aranykaput, már rég béke lesz – és Németország nem lesz többé a térképen.

Az amerikaiak megkérdezték, mire van szükségük, de a kapitány mindent visszautasított. Csak friss vizet fogadott el és egy láda gyógyszert. Aztán továbbgőzöltek.

Odafent, a kapitány kabinjában széthajtogatták az újságokat: N. Y. Herald, N. Y. Times, World, Tribune, Sun és néhány helyi lap a Csatornaövezetből.

Meredten bámulták az óriási címeket.

„180 000 német esett el a liège-i erődök ostrománál” – „A trónörökös öngyilkos lett” – „A szerbek megverik az osztrákokat: 80 000 fogoly, 150 000 halott” – „Orosz győzelem Galíciában, az osztrák veszteség meghaladja a 400 000 főt” – „Tengeri csata az Északi-tengeren! Az angolok tizenkilenc német csatahajót küldtek a tenger fenekére.”

A kapitány letette az újságokat, és átnyújtotta őket a gépésznek. Az azonban visszatolta.

– Nem. Én sem akarok többet olvasni.

– Mit gondol, doktor úr? – kérdezte a kapitány.

– Túlzás, természetesen – mondta Frank Braun.

A kapitány erre fölegyenesedett.

– Túlzás? Mondok én magának valamit: ez mind közönséges, aljas hazugság! Alávaló amerikai szélhámosság!

A másodtiszt megjelent az ajtóban.

– Elkérhetem egy pillanatra az újságokat?

A kapitány az egész köteget odanyújtotta neki.

– Tessék, vigye! Csak innen velük – minél gyorsabban!

Erős, határozott léptekkel felment a hídra.

Frank Braun visszatért a kabinjába, és lefeküdt.

Mi volt ez? Mi változott meg ebben a negyedórában? Mi történt velük? Más ember lett a kapitány – és a gépész? És – ő maga?

Úgy érezte, mintha részeg volna. Gondolkodni akart – de nem ment.

Találomra egy könyv után nyúlt; Jacopone da Todit vette elő, és felütötte.

Félhangosan énekelni kezdett:

Stabat mater speciosa
Juxta foenum gaudiosa,
Dum jacebat parvulus.
Cujus animam gaudentem,
Lactabundam ad ferventem
Pertransivit jubilus.

O quam lacta et beata,
Fuit ill' immaculata
Mater unigeniti!

Quae gaudebat et ridebat,
Exultabat cum videbat
Nati partum inclyti!

Quis est is, qui non gauderet…

Elhallgatott. Szép volt, kétségtelenül szép! De honnan szedte ezeket a színeket, ezeket a tündöklő, ujjongó szivárványszíneket – Todi szegény bolondja?

De aztán – nem! Miért éppen a Speciosát énekelte? Most? – A Dolorosát kellene énekelnie!

Nem a Dolorosát énekli-e emberek milliója minden áldott napon – miközben a Speciosát hat évszázad alatt százan sem olvasták? A Dolorosa az emberiség éneke!

Rákezdett:

Stabat mater dolorosa
Juxta crucem lacrimosa,
Dum pendebat filius…

Felugrott. Mit érdekelte őt Todi barát, aki szent volt és őrült és költő – mind egyszerre! Mit érdekelte ma a Szűzanya? Speciosa – Dolorosa – így vagy úgy, ahogy éppen egy költő látta!

Költő? Ó, ma már nem volt művészet!

Csak ököl volt, golyó, gránát és torpedó!

Végigrohant a folyosókon, le egy lépcsőn, át a fedélzeten, fel egy másikon – előre, egészen az orrba. A korlátra hajolt, és a kék hullámokat bámulta, amelyek kettéhasadtak az öreg hajó éle előtt.

És odalent a fehér tajték galambbá változott előtte – a galamb pedig énekelt, ahogy már oly sokszor énekelt neki. De most nem szerelmes dalt, mint hajdan, nem vérző szívének énekét. És nem is pimasz nótát, amely ostorcsapásként fütyült végig a szélben. Most hárfaként zokogtak a fehér hullámok, miközben a galamb ezt énekelte neki:

Eia Mater, fons amoris,
Me sentire vim adoris,
Fac ut tecum sentiam!

Omnes stabulum amantes
Et pastores vigilantes,
Pernoctantes sociant.
Per virtutem Nati tui
Ora, ut electi tui
Ad patriam veniant!

És ajka ezt suttogta:

– Ora, o piissima, o dulcissima, ora! Könyörögj, legédesebb Szűz, boldogságos Szűz, könyörögj választottaidért, hogy hazatérhessenek hazájukba! Nem vagyok-e én is választottaid egyike, édes Szűz Mária? Ki szeretett téged úgy ezekben a napokban, ahogyan én szerettelek? Ki énekelt neked dalokat, ki írt neked meséket? Drága Asszonyom, édes, szeretett Asszonyom, gyönyörű isteni Asszonyom, vezess haza atyáim földjére – haza – ha…

Nem mondta ki.

A föld, amely most lelki szemei előtt feküdt – Umbria volt. A szentek földje – és a varázslóké is. Látta Narnit és Ternit, Spoletót, Trevit és Perugiát, látta Szent Ferenc városát és Boldog Jakabét. És a Trasimeno-tó édes partjait –

Ez volna az ő hazája? Nem ott álltak-e valahol már Bécs előtt Assisi és Todi fiai? Nem guelfek voltak-e mindig, akik gyűlölték a ghibellineket, és a francia királyra esküdtek? Nem éppen Franciaország tiszteletére kapta-e a szent a Ferenc nevet? Nem szívesebben és szebben prédikált-e a párizsi udvar nyelvén, mint Vergiliusén vagy Dantéén?

Szerette Szent Ferencet, aki a madarakkal beszélt, és aki nagy éneket zengett testvéréhez, a Naphoz! De nem kevésbé szerette a másikat sem, a Stauf császárt, akit amaz a pokolra taszított. Őt, II. Frigyest, Enzio és Manfréd apját, aki német ököllel markolta meg a világok tengelyét. Aki évszázadokon röpült át, és Palermóban megírta a kereszteseknek azt a vakmerő könyvet: De tribus impostoribus. – Három szélhámos: Mózes, Jézus, Mohamed!

Frank Braun arra gondolt: „Mind a hármat egyszerre! Csak egy sváb császár tudott így odacsapni!”

Mi volt hát az ő hazája?

Az otthona, az bizonyos, Európa volt. Otthon volt Bécsben, Berlinben, Münchenben és a Rajna mentén. De ugyanúgy Bretagne-ban, Provence-ban, Párizsban. És Itáliában – ó, mindenütt! Andalúziában is, meg abban a városban, ahol a Prado állt. Stockholmban, Pesten, Zürichben és Antwerpenben. És…

Mi volt hát a hazája?

Német volt ő – valóban? Csak mert valahol a Rajna mellett született? Nem ismert-e annyi nyelvet, és nem beszélte-e őket gyakrabban, mint a németet?

Nemzetközi? – Nem. Így sohasem érzett. De minden nép fölött létezett egy másik nép, magasabb rendű, nemesebb, nagyobb. A kultúra nemzetének nevezte – ehhez tartozott mindenki, aki kiemelkedett a tömegből. Jól ismerte ezt a népet, polgáraira mindenütt rátalált a világban. Létezett, egészen bizonyosan, minden kétséget kizáróan.

Olyan közel volt még tegnap, szinte kézzel lehetett érinteni.

És ma? Eltűnt, semmivé lett – mintha sohasem létezett volna! Már csak németek voltak, oroszok, franciák, angolok. És halomra ölték egymást!

De hát miért?

A hazájukért?!

Keserűen felnevetett. Todi barát bizonyosan nem erre gondolt, amikor az Istenanyához könyörgött! Az a haza, amelyre ő gondolt, nem az ő Todija volt, amely éppen negyvenezer gyalogost és lovast küldött hadba a szomszédos Perugia ellen. Nem Umbria, ahol grófok és városok dúlták egymást – a guelfekért vagy a ghibellinekért! És egészen bizonyosan nem Itália, ahol pápa, császár, király, városok és fejedelmek falták egymást. Itália – az egyáltalán nem is ország volt, csak földrajzi fogalom; gyilkos óceán, amelyben mindig a nagyobb hal falta fel a kisebbet. – A szegény bolond Jakab hazája a csendes béke volt, a szent Szűz áldott méhében.

És a másik, a Stauf Frigyes – neki volt hazája? Annak a kereszténynek, aki éppúgy gúnyt űzött a keresztény prófétából, mint a zsidóból és az arabból! Annak a németnek, aki Palermóban tartotta udvarát, akinek kancellárja pisai költő volt, legjobb barátja egy jaffai zsidó, bölcs tanácsadói pedig szaracénok! Nem, a császár ugyanolyan harsányan nevetett a hazák csalásán, mint a vallásokén!

Haza? Most ez a hajó volt a hazája. Német tisztek és gépészek – de kínai fűtők lent a gépházban. És az utasok, a cirkuszosok – franciák, flamandok, spanyolok, baszkok és bretonok. Mind szorosan egymáshoz kovácsolva: kitaszított, tisztátalannak bélyegzett nép, amely reszketve, üvöltve görnyedt a sárga démon súlyos korbácsa alatt!

Tegnapelőtt éjjel meghalt az istállómester és a kis púpos lovász. Az elmúlt éjszaka, közvetlenül Panama előtt, a kardnyelő. Kit fal fel ma a tenger?

Megfordult. Ott feküdt, oroszlánketrece előtt, a hatalmas állatszelídítő; nem messze tőle a puffadt igazgatónő. A szőke Louison a lépcsőfokokon gubbasztott. Nem játszott, nem nevetett; idegesen morzsolgatta rózsafüzérének ezüstszemeit.

Csak őt ne, a kis Louisont ne! Drága Szűzanya, csak a kis Louisont ne!

* * *

Visszament a kabinjába. Odalentről lármát hallott, kiabálást, izgatott hangokat. Lement, feltépte a tiszti étkező ajtaját. A fiatalemberek, hajóstisztek és gépészek ott zajongtak, nevettek, ittak.

– Egészségére, doktor! – kiáltotta a harmadtiszt, és egy pohár sört nyomott a kezébe. – Éljen Kluck!

– Mi az ördög folyik itt? – kérdezte Frank Braun.

Az egyik gépész hosszában ráborult az asztalra, és izgatottan bújta az újságokat.

– Brüsszel! – ordította. – Itt van megint! Bevették Brüsszelt! Most Antwerpen következik!

– Győznek a németek, doktor! – ujjongott a másodtiszt. – Övék Liège, bevették Namurt és Lille-t! Maubeuge-öt ostromolják, Monsnál megverték azokat az istenverte angolokat!

– Párizs felé menetelnek, Párizs felé!

Felkapott néhány újságot, és Frank Braun orra alá tartotta.

– Tessék, olvassa! Minden benne van – csak jól eldugva valahol a hatodik vagy hetedik oldalon. Elöl meg telehazudják az olvasóik fejét, ezek a rohadt amerikai propagandisták! Az angolok fizetik őket!

Frank Braun elvette a lapokat.

– És a szerbek meg az oroszok győzelmei? Meg az a tengeri csata, amelyben tizenkilenc német csatahajó elsüllyedt? És –

A kis számvivősegéd ököllel az asztalra csapott.

– Hazugság! Az egész szemenszedett, büdös hazugság! A németek győznek! Istenem, csak ott lehetnénk!

A harmadtiszt még mindig a poharat tartotta felé.

– Igyon, doktor, igyon! Éljen Németország, éljen a császár!

Frank Braun elvette a poharat, és ivott velük.

– Éljen a hazánk! – mondta.

Azok pedig bömböltek és ujjongtak:

– A haza! A mi német hazánk!

– Vágják ki a távirati híreket – mondta Frank Braun. – Vigyék fel a kapitánynak.

Aztán kiment.

* * *

Különös. Ő, Frank Braun, Németországra ivott – és a német császárra! A hazára! Bizonyosan nem gondolta olyan komolyan; csak ezeknek a pompás fiúknak a kedvéért tette.

Hogy ragyogott a szemük! Hogy ujjongott, tombolt a szívük! Hogy elfelejtettek mindent maguk körül: a sárgalázat, az alattomos halált, amely már feléjük nyújtotta karmait, és mint leprásokat kergette ki őket a könyörtelen tengerre! Valamennyien csak egyetlen dolgot gondoltak, egyetlen dolgot éreztek: „A németek győznek!”

Igaz – neki is jólesett a hír. De csak könnyű bizsergés volt, kellemes vakarás valahol viszkető lelke mélyén. Nem ragadta meg, nem rázta meg.

Izgatott lett volna? Ő? Ugyan! Csak az volt szép, ahogy ez a fényes ujjongás, ez a vad lelkesedés egyszerre tört ki a többiekből, közösen, vulkanikus erővel. Csak ez…

És arra gondolt: jó volna most odaát lenni. Látni, érezni, átélni a német tömegek hatalmas tengerében azt, aminek itt csak egy pohárnyi vizét látja. Százmillió ember roppant szuggesztióját – ezt az őrjöngő hitet…

Ó, igen – ez hegyeket mozdíthat meg!

És akkor ez nagy volt! Akkor – szép!

* * *

Aznap egyetlen cirkuszos sem halt meg. Meghalt viszont három kuli és egy német matróz.

Corintónál próbáltak kikötni, de elküldték őket. La Libertadba értek, onnan is elzavarták őket. Ugyanígy Salvadorból és San José de Guatemalából…

Újabb három ember halt meg a legénységből. Meghalt két kínai és két spanyol lovász. Meghalt a vörös hajú bohóc és az öreg táncosnő. Meghalt a harmadtiszt is, az a nagy, szőke rostocki fiú.

A kínaiak megtagadták, hogy bevarrják a holttesteket a vászonzsákokba. A fedélzetmester csinálta meg a szakácssegéddel. Három nappal később mindketten halottak voltak.

Tehuantepec magasságában meghalt Moses, a hajósinas; két órával később az igazgatónő. Már korábban végrendelkezett – Louison javára –, és az iratot átadta a kapitánynak. Ha a kislány is meghalna, minden a társulat életben maradt tagjaira szálljon. Minden: az állatok, a cirkuszsátor, a kosztümök, a ládák és rekeszek. Meg az a kevés pénz.

Nehezen halt meg. Sikoltozott, tombolt. Sokáig küzdött. Újra meg újra papért könyörgött…

Aznap utolérte őket egy angol cirkáló. Két vaktöltéssel leadott lövéssel megállásra szólította fel őket, majd parancsot adott, hogy állítsák le a hajót és engedjék le a hajólépcsőt. Amikor megálltak, egy naszád simult az oldalukhoz, s egy tiszt felsietett a lépcsőn.

– Hol a kapitány? – kérdezte.

Ott állt közvetlenül előtte.

– Itt – mondta.

– Mit akar?

– Maga a foglyom – mondta az angol. – Átjön velem a Glasgow fedélzetére. A hajó parancsnokságát átveszem. Azonnal vonassa be azt a német lobogót!

– Más óhaja nincs? – kérdezte a kapitány. – Akasszák fel magukat.

– Micsoda?! – förmedt rá a tiszt. – Micsoda?! Megtagadja a parancsaim teljesítését?

– Meg – mondta a német.

Az angol füttyentett. Egy szempillantás alatt hat matróz rohant fel a hajólépcsőn.

– Fogjátok le! – parancsolta.

– Hozzám ne nyúljanak! – mondta a kapitány. – Jobban járnak.

Olyan csendesen, nyugodtan, olyan biztos meggyőződéssel beszélt, hogy az emberek megtorpantak.

– Sárgaláz van a fedélzeten – tette hozzá. – Eddig tizennyolc halott a legénység és az utasok közül. Két holttest még most is itt van –

Felmutatott a magasban lengő sárga lobogóra, majd intett elsőtisztjének.

– Mutassa meg az úrnak a hajónaplót!

– Az egész csak színjáték! – kiáltotta az angol.

De azért visszaküldött valakit a cirkálóra az orvosért.

Az elsőtiszt odanyújtotta neki a hajónaplót, a brit azonban megvetően félretolta.

– Nem tudok németül olvasni – mondta. – Különben is, abba azt írnak, amit akarnak.

Megérkezett az orvos; megmutatták neki a zsákokat, amelyekbe a holttesteket varrták.

– Vágják fel! – parancsolta.

– Vágja fel maga! – vágott vissza a kapitány.

A másodtiszt elvigyorodott. Az orvos intett az angol matrózoknak. Azok értették a dolgukat: átvágták a varrást, késükkel széthúzták a vásznat. Az orvos pedig lehajolt ahhoz a borzalmas tömeghez, amely valaha cirkuszigazgatónő volt.

Azután visszament, és halkan beszélt a tiszttel.

– Meg akarja nézni a betegeimet is? – kérdezte a kapitány. – Van még kilenc, talán több is. Meglehet, hogy azóta egyik-másik már meghalt.

Az orvos nem felelt. A tiszt vállat vont, majd a kapitányhoz fordult.

– Kikérem a parancsnokom utasításait. Addig maradjanak szépen veszteg; ezt a hat embert itt hagyom őrségnek.

Könnyedén tisztelgett, és a hajólépcső felé indult.

A Hapag kapitánya azonban eléje állt.

– Egy pillanatra, uram! Inkább vigye magával a hat emberét is. Különben bevarratom őket a halottaimmal együtt, és a tengerbe dobatom mind a hatot. A kapitányának pedig mondja meg, hogy eszem ágában sincs parancsot elfogadni tőle. Amikor visszaért a hajójára, pontosan tíz percet várok. Hallotta? Ennyi ideje lesz beszélni a parancsnokával és jelentést tenni. Aztán gőzt adatok.

Az angol lenyelt egy káromkodást. Átköpött a korláton, megköszörülte a torkát, aztán olyan nyugodtan, ahogy csak tellett tőle, így szólt:

– Térjen már észhez, ember! Az ágyúink a tenger fenekére küldik ezt a teknőt, amint egyetlen pamacs füst is kijön a kéményéből!

De a hamburgi egy tapodtat sem hátrált.

– Mesélje ezt a nagyanyjának, ember! – felelte. – Utasok vannak a fedélzetemen: spanyolok, belgák, hollandok, franciák. Csak tessék lőni, ha ezt hőstettnek tartják!

A tiszt nem felelt többet. Intett az embereinek, és lemászott a naszádba. A matrózokon jól látszott, mennyire örülnek, hogy lekerülhetnek erről a lázhajóról.

A Thuringia kivárta a kapitány által szabott időt, aztán gőzt adott. A kapitány fenn állt a hídon, a kormányos mellett; széles ívben fordíttatta a hajót, olyan közel a cirkálóhoz, amennyire csak lehetett. Aztán északnak vette az irányt.

A Glasgow egyszer lőtt, vaktöltéssel. Aztán még egyszer. Majd éles lövést adott le; a lövedék magasan átsüvített az árbocok fölött, és messze odakint csapódott a tengerbe –

A Thuringia válaszolt – a lobogójával. Háromszor is, kellően gúnyosan, meghajolt a német zászló a Union Jack felé. Egyetlen másodpercre sem állt meg; lassan haladt tovább északnak, csigalassú menetében. A kapitány pedig sokáig, szeretettel nézte fekete-fehér-vörös lobogóját, amelyet a Vaskereszt díszített.

Az angol cirkáló elkanyarodott, és dél felé indult. A parancsnokának igaza volt: ez kemény falat még az ördögnek is – egy lázhajó.

* * *

Meghaltak nappal, meghaltak éjszaka. Meghalt a lovas akrobatanő, három istállófiú és az utolsó bohóc is. Aztán a második gépész, egy fedélzeti felszolgáló, egy kínai és még két ember a legénységből. És egyre újabbak betegedtek meg –

Négy mexikói kikötőben próbáltak szerencsét – mindenhonnan elzavarták őket.

Egyik reggel az oroszlánszelídítő magához kérette a kapitányt. Azt mondta, valószínűleg meg fog halni, és arra kérte, gondoskodjék az állatairól.

– Ne hagyja őket éhen pusztulni! – könyörgött. – Adasson nekik enni. És ha már senki nem marad, aki gondjukat viselné – vagy képes volna rá –, akkor lövesse le őket.

A kapitány határozottan megígérte, de a hatalmas flamand még mindig nem nyugodott meg.

– Esküdjön meg, kapitány – sürgette –, esküdjön meg nekem!

– Nem elég, ha a becsületszavamat adom? – kérdezte a kapitány. – Egy német tengerésztiszt becsületszavát?

– De, de! – nyöszörgött a másik. – Dehogynem! Igen! Persze! – Csak kérem, kapitány, kérem, azért mégis esküdjön meg!

A kapitány fölemelte jobb kezét.

– Mire esküdjek?

– Istenre – Istenre! – suttogta a beteg.

A kapitány megszólalt:

– Istenre esküszöm neked, hogy gondját viselem az oroszlánjaidnak.

– És a tigrisnek! – kiáltotta a flamand.

– Persze – mondta a kapitány. – A tigrisnek és minden állatnak a fedélzeten. Esküszöm rá! – Most már elégedett?

Az oroszlánszelídítő felzokogott. Megragadta a kapitány jobbját, és forrón megcsókolta. A kapitány összerezzent – de nem húzta el a kezét.

Visszaindult a lépcső felé, és elgondolkodva nézte az ujjait.

– Készítsd elő a fürdőmet! – kiáltott föl a felszolgálónak. – És szórd bele azt az antiszeptikus vackot!

Megtett néhány lépcsőfokot, aztán meggondolta magát és visszafordult.

– Most már úgyis mindegy… – morogta.

Belépett a sátorba. A csinos táncosnő ott kuporgott a földön. Mindkét karjával a szőke gyermeket ölelte, aki az ölében aludt, sápadtan, siralmasan lesoványodva, láztól rángatózva.

– Hogy van? – kérdezte. – Valamivel jobban, mint reggel?

A spanyol táncosnő megrázta a fejét.

– Ez így nem mehet tovább, kisasszony! – mondta a kapitány. – Maga még egészséges. Magára is gondolnia kell. Adatok magának egy kabint – még ma este.

A lány nagy szemekkel nézett rá.

– Igen, kapitány – mondta lassan. – Igen… ha a kicsit is magammal vihetem.

A kapitány mordult egyet. Megpróbált keménységet erőltetni a hangjába – de nem sikerült.

– A kicsi beteg! Maga egészséges. Külön kell válniuk. Maga is megbetegszik, ha folyton a karjában tartja. Gondolnia kell saját magára.

A táncosnő felnevetett.

– Maga gondol saját magára, kapitány? Vagy nem maga az egyetlen, aki lejár hozzánk?

A kapitány ráförmedt:

– Ne beszéljen marhaságokat, kisasszony! Az egészen más. Nekem kötelességeim vannak! Álljon fel, és jöjjön velem.

De a lány meg sem mozdult.

– Maga nős, kapitány. Van odaát egy felesége és öt gyereke – hallottam, amikor Louisonnak mesélt róluk. Négy fiú és egy szőke kislány, éppen olyan idős, olyan karcsú és olyan kékszemű, mint Louison. Nekem viszont – senkim sincs a világon. És nekem is van kötelességem.

– Ostobaság! – mordult fel a kapitány. – Ostoba, sületlen beszéd! Maga…

De nem folytatta.

Louison felébredt. Felismerte, és mindkét vékony karját felé nyújtotta.

– Kapitány – gügyögte –, drága kapitány –

A kapitány lehajolt, karjába vette a kislányt. Megtapintotta a pulzusát, finoman megveregette az arcát.

– Kislyány!

A sátor bejáratához lépett, félrerántotta a függönyt.

– Steward! – kiáltotta. – Steward!

Amikor az embere odafent megjelent, folytatta:

– A kisasszony felmegy. A fősteward adjon neki egy kabint, itt elöl, a tizenkettőst vagy a tizennégyest. De előbb vigye fel hozzám: vegye igénybe a fürdőmet. Megértette?

– Igenis, kapitány úr! – kiáltotta a steward.

A kapitány visszaengedte a függönyt, a kislányt lefektette a matracra, majd letérdelt mellé. Megfordult, hogy elvegyen egy poharat, és meglátta a táncosnőt, aki még mindig ott állt.

– Mit akar még itt? – mordult rá. – Látja, hogy én itt maradok!

– Ó, kapitány – mondta a lány –, maga olyan jó…

– Marhaság! – bömbölte a hajós. – Tűnjön innen, kisasszony!

A lány fogta a kendőjét, és elment.

* * *

Este találkozott Frank Braunnal. A kabinja előtt állt, és áttekintett a sátra felé.

Frank Braun arra gondolt: „Zafírszeme van.”

A lány megszólította:

– Doktor! Kérem, menjen oda, nézzen be hozzájuk. A kapitány bent van Louisonnal. Mondja majd meg, hogy van.

Braun bólintott, és lement a fedélközbe. A ketreceknél hangot hallott, közelebb lépett. A flamand ott állt az oroszlánjai előtt, amelyek sörényüket a rácshoz dörgölték. Nagy húsdarabokat csúsztatott be nekik, most pedig gyöngéden simogatta a hatalmas fejeket.

És egészen halkan, szinte suttogva szólt:

– Isten veled, Allah! Isten veled, Mahmud! A kapitány gondoskodni fog rólatok. Megígérte, megesküdött rá. Isten veled, Abdullah!

Mint valami monoton ének, újra meg újra…

Frank Braun odalépett a sátorhoz, fülét a függöny réséhez szorította, hallgatózott. Semmit sem hallott. Gyorsan félrerántotta a függönyt, és belépett.

A kis Louison csendesen lélegzett a takaróin. Sovány kezecskéi görcsösen markolták a kapitány vastag ujjait. A férfi a földön ült, mozdulatlanul, nyugodtan; jobb kezével a gyermek láztól izzó homlokát hűtötte. Megfordult, meglátta a betolakodót.

Már éppen rá akart förmedni, de Frank Braun megelőzte.

– Jól van, kapitány úr – mondta. – Jól van.

Kiment, és visszatért a táncosnőhöz.

– Louison még él – mondta.

Reggelre azonban halott volt.

* * *

Az oroszlánszelídítő csak két nappal később halt meg, az utolsó istállófiúval együtt. A halál ezután egy időre megpihent, de annál frissebben ébredt föl újra, amikor Friscóhoz értek. Ott sem engedték be őket, még a karanténszigetre sem vitték a hajót. Két és fél mérföldnyire a parttól kijelöltek nekik egy helyet, és ott kellett lehorgonyozniuk. Három hétig kellett vesztegelniük – három teljes hétig az utolsó halálesettől számítva.

Orvost azonban mindennap küldtek hozzájuk, és ellátták őket mindennel, amire szükségük volt.

Mintha éppen ez ingerelte volna a sárga bestiát, hogy még egyszer megmutassa, mire képes: rögtön az első éjszakán elragadott négy kínait és három német matrózt. Ketten közülük azok voltak, akik az utolsó holttesteket bevarrták, a harmadik pedig mellettük aludt – ekkor tört ki először igazán a félelem a legénységen. Összedugták a fejüket, és sutyorogni kezdtek.

A hajóács beszélt a nevükben. Nem arról volt szó, hogy a legénység megtagadná a munkát – ó, dehogy. Éppen most akarták megmutatni maguknak és a kapitánynak, hogy kitartanak vele a végsőkig.

Csak azt követelték, hogy sorsot húzzanak: akire esik, az varrja be a holttesteket.

A kapitány megrázta a fejét.

– Az fogja bevarrni a hullákat, akinek én parancsolom! – jelentette ki. – Én vagyok a kapitány ezen a hajón; én döntök, nem a sors!

Ezzel küldte vissza a hajóácsot.

– Miért nem enged az embereknek? – kérdezte Frank Braun. – Most majd megtagadják, csak azért is. Maga pedig megmakacsolja magát, és mindenáron keresztül akarja verni a kemény fejét – szép kis cirkusz lesz! Lázadás a hajón – már csak ez hiányzik!

A kapitány felnevetett.

– Azt gondolja? Majd megmutatom magának, hogyan kell bánni a vízparti fiúkkal.

Elküldte a stewardot a tisztjeiért és a főgépészért; aztán velük együtt lement. A négy férfi egymás után felcipelte a holttesteket a fedélzetre. A kapitány vitorlavásznat hozatott, vasdarabokat, nagy tűket és erős cérnát. A másodtiszttel együtt leguggolt az egyik hulla mellé, akár egy szabó, keresztbe tett lábbal. A következőnek a főgépész és az elsőtiszt látott neki. A vásznat a tetemek köré tekerték, mindegyik mellé vasdarabot tettek. Aztán hozzáértő kézzel varrtak, öltésről öltésre, egyetlen szó nélkül.

A matrózok egyenként odaszivárogtak, ott ténferegtek körülöttük, nézték a munkát, zavartan forgatták sapkájukat a kezükben. Frank Braun közöttük állt.

Szinte maga sem tudta, miért, de egyszer csak előrelépett. Leült a kapitány mellé, egy kínai undorító holtteste elé. Felvett egy tűt…

„Rohadt nagy hülyeséget csinálok – gondolta. – Mi a fenének csinálom egyáltalán? És micsoda kontármunka lesz belőle.”

A hajóács egy szempillantás alatt mellé telepedett, megragadta a vásznat, és három gyors mozdulattal belecsavarta a hullát.

– El onnan! – kiáltotta a kapitány. – Parancs nélkül senki hozzá ne nyúljon a holttesthez! Mi négyen varrunk – senki más!

A hajóács felállt, és oldalra somfordált. Frank Braun azonban így szólt:

– A saját embereinek parancsoljon, kapitány, ne nekem. Én azt teszem, amit helyesnek tartok.

És közben arra gondolt:

„Pedig egyáltalán nem helyes! Hihetetlenül ostoba!”

Mi az ördögnek mondta ezt? Most olyan szépen, tisztességgel kihátrálhatott volna az egészből!

– Felőlem – bólintott a kapitány. – Csak varrjon, doktor. De jó szorosra húzza a cérnát.

Úgy hangzott, akár egy ítélet.

De azért varrt. Nehézkesen, ügyetlenül, kelletlenül. Elővette a zsebkendőjét, a fogai közé szorította, hogy eltakarja az orrát. Az ő kínaija bűzlött.

A többiek jóval hamarabb elkészültek, aztán a másodtiszt segített neki. A holttesteket berakták a nagy csónakba, kifordították a darukat, és leeresztették a vízre. Néhány száz méterre eleveztek a hajótól, és ott a mélybe engedték halottaikat. Levették a sapkájukat; a kapitány motyogott valamit, ami talán imádság akart lenni.

Nem volt különösebben ünnepélyes. Már túlságosan hozzászoktak.

* * *

Másnap kora reggel a másodtiszt bekopogott Frank Braun ajtaján.

– Jöjjön, doktor! – kiáltotta. – Mutatok valamit!

Kimentek a fedélzetre; a tiszt a vízre mutatott.

– Nézzen csak oda! – nevetett. – Ott úszik a magáé!

– Ki úszik? – kérdezte Frank Braun.

– A maga kínaija!

– Az enyém? – Frank Braun kiköpött. – Miért volna éppen az enyém?

A tiszt hamar meggyőzte.

– Egészen biztosan a magáé. Túl kicsi vasdarabot adott neki útravalóul. Elfelejtettem szólni. Így aztán visszajött a felszínre, és most itt úszkál.

– Mit akar vele csinálni? – kérdezte Frank Braun. – Kihalássza még egyszer? Tesz rá több súlyt?

– Neee! – mondta a hamburgi. – Én ugyan nem! Ha magának kedve van hozzá… Majd szépen magától búcsút vesz a napvilágtól, aztán visszamegy a halacskáihoz.

Hirtelen elkomolyodott.

– A hajópénztáros beteg.

– Más is? – kérdezte Frank Braun.

– Nem – mondta a másodtiszt. – Senki más.

Frank Braun elgondolkodott. A hajópénztáros?! Hiszen ő nem varrt hullát. Éppen ő kerülte mindnyájuk közül a legjobban, hogy a betegekkel vagy a halottakkal érintkezzen. És most éppen őt kapta el karmaival a sárga bestia.

* * *

Aznap és egész éjszaka nem találta helyét a könyvei mellett. Valami különös nyugtalanság kerítette hatalmába; újra meg újra kiszaladt a fedélzetre. Ott állt a korlátnál, felszaladt a hídra, aztán megint le. A vizet bámulta, hol az orrból, hol hátul, a tat felől.

És a kínai újra meg újra elúszott előtte. Előbb az izzó napsütésben, aztán a holdfényes éjszakában.

„Értem jön – gondolta Frank Braun. – A lázdémon belebújt abba a sárga hullába. Engem akar begyömöszölni a vitorlavásznába.”

És akarata ellenére megszólalt az ajka:

„Stabat mater dolorosa”…

– Speciosa! Speciosa! – javította ki magát.

De mégiscsak úgy hangzott: dolorosa!

A keresztre feszítés képe tartotta fogva, könyörtelenül, menekvés nélkül.

A colmari kép…

Hányszor állt már ott Matthias Grünewald iszonyatos Megfeszítettje előtt! Sohasem akart odamenni – mégis vonzotta. Ha Freiburgban járt, ha Strasbourgban – újra meg újra vonatra kellett szállnia, és elutaznia Colmarba.

Egyszer egy gyönyörű asszonnyal ment oda.

Akkor ezt mondta neki:

– Ez a leghatalmasabb dolog, amit művészet valaha alkotott. Látnod kell!

A gyönyörű asszony meglátta. Elsápadt, kifehéredett, majd zöldes lett – akár a Messiás rothadó húsa. Hátratántorodott, felsikoltott, aztán hányt…

– Borzalmas – suttogta. – Borzalmas.

Kivitte a kolostor udvarára, leültette a hársak alatti kőpadra.

Aztán visszament, és csak bámulta, bámulta a halottat a kereszten.

Halál, rothadás, enyészet. És mégis élet! És mégis győzelem a pusztulás minden undora fölött!

Így volt ez – most, most is! – És mégis másképp!

A hullámok vitték a vitorlavásznat, könnyedén emelték, süllyesztették. Nem úgy látszott-e, mintha az öltések kezdenének szétfesleni? Hiszen olyan kontármunka volt az övé.

Egy bizonyos: látta őt. A vásznon keresztül – vászon nélkül – látott valamit. Gennyesedett és erjedt, rothadt és bűzlött – még a víz is kivetette magából, annyira förtelmes volt ez a hulla. És mégis – ez a rothadás, ez a nyomorúságos pusztulás, ez az oszló tetem – élt. Élt, akár a hatalmas colmari Krisztus.

Csakhogy – mi volt ez? Mi?

Vigyorgott a holdfényben –

Nem győzelem volt, nem megszabadulás minden undortól. Nem a rothadt húsburok végső elhajítása, nem valami hatalmas fölemelkedés kitörése a gennyen és rothadáson át.

Nem próféta, nem Messiás…

Valami volt, ami jól érezte magát ebben az egész pusztulásban, kéjelegve fetrengett az enyészet nyálkájában.

És mégis – mégis kinyújtotta az ujjait.

– Szent Szűz – dadogta –, édes Istenanya!

* * *

Hat napja vesztegeltek a Golden Gate előtt, amikor meghalt a számvivő.

A másodtiszt egy nagy papírlapot tűzött ki kabinja falára, rajta huszonegy vonással – egy-egy vonás a három hét minden napjára. Minden este éjfélkor kihúzott egyet. Hat már ki volt húzva – most rajzolhatott melléjük újabb hatot. Aznap egészen kétségbeesett.

Két nappal később pedig meghalt a konyhásfiú.

– Mi soha az életben nem jutunk partra! – sóhajtotta. – Még mindig van négy betegünk – és ki tudja, hányan lesznek még!

Szabad őrségében a kis pénztárossegéddel üldögélt. Már kész tervük volt: amint a kikötőorvos végre tisztának nyilvánítja a hajót, egyenesen a vasútra mennek. Átvágnak az országon New Yorkig. Onnan pedig át az óceánon valamelyik holland vagy svéd hajóval. Hat hét múlva Kielben lehetnek.

Csak odaérni. Csak ott lenni…

Még öt nap – és megint meghalt valaki. A háromhetes karantén megint kezdődött elölről.

A másodtiszt a kabinjában ült, és úgy bőgött, akár egy kisgyerek.

– Soha nem jutunk el innen! Soha!

A kis segéd azonban furfangosabb volt. Nem mondott semmit; csak lopva járt-kelt, magában dünnyögött, valahányszor közeledett a kikötőorvos csónakja. Most már ő látta el a pénztáros feladatait, neki kellett lemennie a hajólépcsőhöz, és tárgyalnia az emberekkel.

Az éjszaka közepén halk kopogás hallatszott Frank Braun ajtaján. Kinyitotta. A másodtiszt állt odakint a kis segéddel.

– Pszt! – intett. – Csöndesen!

Mint két összeesküvő, úgy osontak be, és bezárták maguk mögött az ajtót.

– Megléphetünk! – suttogta a kicsi. – Lefizettem az egyik csónakost. Öt fontomba került. Holnap éjjel értünk jön egy csónakkal.

– Remek! – mondta Frank Braun.

– Csak egy baj van – vágott közbe a másodtiszt. – Magának segítenie kell. Nem akarunk csak úgy… meglógni. Dezertálni. Beszélnie kell a kapitánnyal; akkor megengedi.

Frank Braun kételkedett.

– Gondolja? Kellemetlensége lehet belőle, ha a hatóságok észreveszik.

– Nem veszik észre – vágta rá a segéd. – Nem is vehetik észre. Még névsort sem kértek, fogalmuk sincs, ki van a fedélzeten és ki nincs. Csak beszéljen a kapitánnyal – magának nem mondhat nemet! És ha magának megengedi, nekünk is meg kell engednie.

– Jól van, jól van – mondta Frank Braun. – Megpróbálom.

Beszélt a kapitánnyal, és úgy adta elő, mintha az egész terv tőle származna, a másik kettő pedig csak csatlakozott volna hozzá. A kapitánynak nemigen tetszett a dolog. Valóban ennyire sürgős neki? Odaát még bőven lesz ideje; igazán mindegy, hogy októberben löveti agyon magát az ember, vagy decemberben.

Frank Braun nem tudta, mit feleljen.

Akart ő egyáltalán odaát lenni?

Mindegy – egyet biztosan akart: el innen, erről a hajóról!

Bárcsak volna benne egy kevés lelkesedés, egy kevés – hazaszeretet! Csak egy morzsányi abból, amit ez a két ember érzett!

De nem volt. Semmi. Egyáltalán semmi.

Csak arra gondolt: a kapitánynak tökéletesen igaza van. Mindig lesz még idő arra, hogy agyonlövesse magát az ember.

Végül mégis talált valamit.

– Kapitány – mondta –, ha magának lehetősége volna ma elindulni Németországba, várna holnapig?

A kapitány mereven a szemébe nézett.

– Nem, uram. Én nem várnék!

– No látja – mondta Frank Braun.

A kapitány vállat vont; de megadta az engedélyt.

* * *

A csónak akkor indult, amikor a hold éppen lebukott. Pimaszul, egyenesen átvágott a kikötőn, és senki sem állította meg. Egy bérkocsi várta őket, az vitte ki mindhármukat az állomásra – ott még néhány órát várniuk kellett.

Amikor a vonat kigördült San Franciscóból, a másodtiszt felkiáltott:

– Na, most már szabadok vagyunk!

A kis segéd pedig ujjongott:

– Németországba! Éljen a császár!

Frank Braun hallgatott.

1 „Most oltalmazzon téged a mélabú istene, s szabód varrja ruhádat színjátszó tafotából, mert az elméd valóságos opál.” – Vízkereszt, vagy amit akartok ↩

II. Berillek

„Deum testem invoco, si me Augustus, universo praesidens mundo, matrimonii honore dignaretur totumque mihi orbem confirmaret praesidendum: carius mihi et dignius videret, ut tua dici meretrix, quam illius imperatrix.”[1]

Epistolae Heloisiae

„A berill, melynek színe a tengeré és a levegőé, Szent Tamás köve, a hitetlené és mégis hívőé, aki hosszú tengeri utakat tett, s eljutott egészen a legtávolabbi Indiáig, ahová Isten küldte, hogy prédikáljon a népeknek.”

András, Caesarea püspöke (Kr. u. 560 körül)

Ám azokban a napokban, míg átvágtak a kontinensen, lassanként megérett benne az elhatározás, hogy a másik kettővel együtt átkel Európába. Lassan, fokozatosan, de egyre biztosabban és szilárdabban: végül is ez volt a legjobb, amit tehetett.

Igaz, az ő indokai egészen mások voltak, mint amazokéi. Azok számára csak egyetlen dolog létezett: Németország! A hazájuk, amelyet tízszeres túlerő támadott meg, és biztosan elvérzik, ha utolsó erejével le nem gyűri ellenségeit. És ehhez az erőhöz ők ketten is hozzátartoztak! Nem kötelességnek érezték, amelyet teljesíteniük kell – önfenntartási ösztön volt ez: ők maguk csupán parányi részecskéi voltak a hatalmas Németországnak – és ez a Németország harcolt, védekezett az utolsó csepp véréig. Vagy meg kellett halnia, vagy győznie kellett: és nekik kettőjüknek is ugyanezt kellett tenniük. Elképzelhetetlennek tartották, hogy egy német másképp érezzen, mint ők; a leghalványabb kétségük sem volt afelől, hogy Frank Braun is minden lélegzetével, szívének minden dobbanásával csak egyetlen dolgot érez: haza, Németország, anya. – Akárcsak ők.

Ő azonban semmi ilyesmit nem érzett. Azt persze látta, hogy ilyen időkben az egyes ember háttérbe húzódik, eltűnik és feloldódik, beleolvad a tömegbe, összeforr millió másikkal. És hogy egyszer csak, egyik napról a másikra, megszületik valami új lény, fiatal, hatalmas, titáni: a nép.

Csakhogy ő nem tartozott hozzá. Mindazzá, ami volt, éppen a többiek ellen vívott szakadatlan harcban lett; csak önmagaként létezett, csak egyénként. A többiek? Emberek. Mindenütt. Többnyire németek. Tömeg, nép, csorda.

Ott lenni, benne lenni – millióknak ez jelentette az új életet. Önmagukban semmik voltak – csak a nagy pillanat teremtette meg őket. Ha csak parányi részecskének is a nép óriási testében, de olyan részecskének, amely vele lélegzett, vele élt, vele harcolt.

Tőle viszont mindent elvenne. Őt is – akárcsak a többieket – porszemmé, nyomorult húscafattá változtatná a nép vérző testében.

Ami másoknak élet volt, neki halál.

Háttérbe húzódni, alámerülni, eltűnni és feloldódni a népben– ezt nem!

Az, amit ők hazának neveztek, megszólította a lelkeket. És a lelkek hangosan ujjongtak – bátorságot, kitartást és erőt adtak a testnek, akaratot a győzelemhez. Az ő lelke is hallotta az üzenetet, tisztán és harsányan; látta azt is, ahogy a többiek sorra felelnek a hívásra – mindahányan! De ő hűvös és kimért maradt, nem részegült meg, nem követte a zengő hívást.

A teste, igen, az mehetett. Láb és kar, has és agy. Két comb, amely még jól megszorít egy lovat; egy szem, elég éles ahhoz, hogy célba találjon; egy ököl, amely már elégszer forgatott kivont kardot. Végül is tökéletesen mindegy lehetett, miért megy – ha egyszer megy!

Hasznát bizonyára veszik majd. A háború nem volt újdonság számára; négyet végigcsinált már, talán ötöt. És ha csak „majomháborúk” voltak is, forradalmak Mexikóban, Haitin, Venezuelában és Peruban, az egyes ember számára ez mit sem változtatott. Ott is, itt is éles golyóval lőttek, hosszú pengékkel szúrtak és vágtak. Igaz, ott még barbár módon, szinte gyerekesen, minden szabály és művészet nélkül. Európában most tudományos alapokra helyezték a nagy öldöklést.

Ó, igen, ő is ott akart lenni! Nem hazafiságból – puszta kalandvágyból. A Déli-tengeren járt, Samoán álmodozott, amikor a taljánok elrabolták Tripolit; Kasmírban pedig csak akkor hallott a nagy balkáni csatákról, amikor már mindennek vége volt. Két alkalmat elszalasztott – ezt most nem hagyhatta ki.

De éppen úgy indulhatott volna egy háborúba, amelyet vadidegen, számára tökéletesen közömbös népek vívnak egymással. Mint annak idején El Pasóban, amikor a texasi cowboyjal feldobták az ezüstdollárt: fej vagy írás? Villa vagy Huerta? Csakhogy ezúttal nem választhatta meg, melyik oldalra lovagoljon.

És arra gondolt, talán ez az egyetlen biztos: a határozott érzés, hogy Németországért fog harcolni, és nem Németország ellen. De alig volt több valamiféle higiéniai ösztönnél, valami öröklött és belénevelt reflexnél, amely vezette. Ahogy idegen inget sem venne föl, amíg a sajátja még tartja magát a varrásnál.

* * *

Éppen Salt Lake Cityből robogtak kifelé. Egy férfi valamivel előttük ült, három-négy üléssel odébb. Ült és köpött, pontosan kétpercenként egyet a nagy sárgaréz köpőcsészébe. Nem abba, amelyik előtte állt; ívben átköpött két ülés fölött egy másikba, éppen feléjük. Egyszer sem hibázott: mindig pontosan a közepébe talált.

– Ez aztán köpőbajnok! – méltatta a másodtiszt.

A kis pénztárossegéd harsányan közbevágott:

– Ebből a pasasból tengeralattjárót kéne csinálni! A köpése lenne a torpedó, a köpőcsésze meg egy angol cirkáló.

Frank Braun mereven nézte az idegent. Az imént még nem ült ott; bizonyára most szállt fel az állomáson. Vagy átjött egy másik kocsiból.

Frank Braun csak bámulta. Kiköpött mása volt a nagybátyjának, az öreg ten Brinken tanácsosnak. Kicsi ember volt, és épp elég csúnya. Frissen borotvált arc; a szeme alatt vastag táskák lógtak. Duzzadt ajkak, húsos, nagy orr. Bal szemére mélyen ráborult a szemhéja, a jobb azonban tágra nyílt, és leselkedve kancsalított kifelé.

Csak egyvalami: a nagybátyja nem köpött. Azt nem. Nyáladzani nyáladzott néha – éppen úgy, mint ez az ember.

De nem lehetett az öreg tanácsos. Egészen biztosan nem. Hiszen az meghalt. Teljesen, visszavonhatatlanul meghalt. Felakasztotta magát, három éve már, hála istennek.

A másodtiszt felállt.

– Én átmegyek az étkezőkocsiba! – jelentette ki. – Láttam már életemben egy-két remekül köpködő digót, de ilyen fekete példányt még nem, a kutyafáját! Maga a köpködés nem zavar, de ettől a szabályosságtól viszketni kezdek. Száztizenötig számolok – placcs, már csattan is a csészében! Meg sem moccan – én meg kezdhetem elölről.

– Úgy látom, a számolás a kedvenc szórakozásod! – nevetett a segéd. – Nem akarsz megint listát vezetni, mint a karantén idején?

– Számolj csak tovább egyedül! – vágta vissza a másodtiszt.

A nagybácsi ott ült, csendben, némán, mereven. Nem olvasott, nem dohányzott, meg sem moccant. Köpött.

Frank Braun most már maga számolta a szüneteket. Százhuszonháromig jutott. Aztán egyszer kettővel több lett, máskor néggyel kevesebb. Pontosan két perc lesz, gondolta. És újra számolni kezdett.

Ötször, tízszer, tizennégyszer –

Ekkor a férfi felállt. Átpillantott feléjük, gyorsan, csak egyetlen futó pillanatra; petyhüdt ajkáról nyálkás, rothadt vigyor csorgott.

És ebben az egyetlen pillanatban Frank Braun azt hitte, hogy ez – ó, egészen bizonyosan! – Jacob bácsi, és senki más.

De ugyanakkor – ugyanabban a pillanatban – megint a halott kínaira is hasonlított, arra, aki ott úszkált a lázhajó körül.

Vagy talán az volt a nagybátyja. Ten Brinken tanácsos. Frank Braun a fejéhez kapott –

A segéd felkiáltott:

– Hála istennek, elment a disznó!

Frank Braun felnézett. Igen, a férfi eltűnt; éppen akkor lépett át az ajtón a következő kocsiba.

– Furcsa – mondta. – Ez az ember nagyon hasonlított a nagybátyámra.

– Akkor a kedves nagybátyja sem lehetett valami nagy szépség – jegyezte meg a segéd.

Frank Braun így felelt:

– Nem. Az bizony nem volt. – Utánamegyek.

– Kinek? – kérdezte a másik.

– Annak az embernek. A köpködőnek.

Frank Braun lassan, nehézkesen felállt. Kiszáradtan szólt a hangja:

– Pontosan úgy nézett ki, mint a kínai!

A segéd felkapta a fejét.

– Mint kicsoda?

– Mint a kínai – mondta Frank Braun. – Tudja, az a kínai, aki sárgalázban meghalt, és akit én varrtam be. Aki másnap megint feljött, és ott úszkált a hajó körül.

– Mondja csak, doktor – szakította félbe a kis segéd –, nem ütötte meg egy kicsit a meleg? Az előbb még a nagybátyjára hasonlított, most meg a kínaira?! Vagy talán az a döglött kínai volt a nagybátyja? Akkor gratulálok! – Menjen inkább, igyon egy highballt. Jó hideget! Jót fog tenni.

Frank Braun nagy szemekkel nézett rá.

– Mindkettőre hasonlított – dadogta. – Utána kell mennem.

– Felőlem! – nevetett a segéd. – Akkor, ha megengedi, elfoglalom a helyét, amíg visszajön – itt pont a képembe süt a nap. És adja át üdvözletemet a kínai köpőnagybácsinak.

Frank Braun alig hallotta. Azt gondolta: fényes nappal van – délután egy óra, forró, ragyogó nyári nap. Az Egyesült Államok kellős közepén vagyunk – a Union Pacific egyik Pullman-kocsijában. Salt Lake City és Denver között. Fényes nappal van.

A következő kocsiban meglátta a férfit; szinte úgy tűnt, mintha várta volna. Hátrapillantott, elvigyorodott, aztán továbbment. Frank Braun követte. Hét, nyolc kocsin át, egészen az elsőig.

Az üres volt; egyetlen utas sem ült benne. A férfi végigment rajta, egészen az első ülésig, megfordította, és leült. Aztán köpött – pontosan az előtte álló nagy sárgaréz köpőcsésze közepébe. Frank Braun néhány üléssel odébb helyet foglalt, és bámulta.

Számolni kezdett –

Száztizenkilenc – százhúsz – százhúsz és –

A köpőcsészében mintha nem lett volna víz; nem csattant, amikor beleköpött. Csak halk, egészen finom fémes hang hallatszott, majdnem olyan, mint valami ciripelés, fütty vagy cincogás. Valami koromfekete röppent át a levegőn, bele a fényesre súrolt rézedénybe – ping… ping…

Frank Braun a csészét bámulta – hallgatózott.

Odabent kaparászott valami, súrolta, karistolta a fémet. Mintha valami apró lény szaladgálna körbe-körbe, sebesen a csészében.

Száztizennyolc – tizenkilenc – húsz.

A vastag ajkak összecsücsörödtek, valami átröppent a levegőn. Fekete volt, egészen fekete. Egyenesen a fém kerek mélyedésébe, amelyre ragyogva sütött a nap. Akár a csiszolt arany, úgy fénylett.

Pang… ping… – és már kapart is. Már futott is.

Ó, élt az, amit ez az ember kiköpött.

Frank Braun előrehajolt, meredten nézte. És tisztán látta: fekete kis fej emelkedett ki a kerek nyílásból, hegyes fülecskék meredtek föl, apró zöld szemek kandikáltak felé. Felkapaszkodott a peremre, visszacsúszott, aztán felugrott. Egy pillanatig ott ült a ragyogó aranyon, a napfényben. Aztán leugrott, és besurrant az ülések alá.

Frank Braun megkönnyebbülten lélegzett föl. Hát csak ennyi volt: egy szegény kisegér bújt meg a köpőcsészében. Halálra rémülve az idegen férfi undorító záporától. Csak ennyi! Megmenekült a kis jószág, gondolta, hála istennek!

De odabent megint cincogott valami, sercegett, kapart. Arra gondolt: több is lehet benn, talán egy egész fészek. És előjöttek, kicsik és nagyok, egyik a másik után; leültek a napfény aranyára, kikandikáltak a világba, aztán leugrottak.

Még egy. És még egy.

Egyre több…

Sok, rengeteg…

A ronda fickó megint összecsücsörítette a száját. Nem – nem is csücsörítette: tompa, formátlan ólomtölcsérré préselte nyálkás ajkait. Feketét köpött – és az a feketeség már a levegőben mozgott; még mielőtt a csészébe esett volna, cincogott. Frank Braun jól hallotta. Aztán két perc múlva megint. És újabb két perc múlva ismét.

A férfi fekete egereket köpött.

Különös – Frank Braunnak ez egyáltalán nem tűnt természetellenesnek. Eszébe jutott az az ember, akit egyszer Berlinben látott a Busch cirkuszban, később pedig Madridban, a Teatro Romeóban. Az fogott egy nagy üvegbúrát, tele vízzel; halak, gőték és békák úszkáltak benne. Szájához emelte, és kiitta az egészet, mindenestül. Aztán mélyen hátrahajolt, felfújta az arcát, és fújni kezdett: gyönyörű szökőkút tört elő a szájából. A levegőben pedig szanaszét fröccsentek a kis halak, aranyszínűek, ezüstösek, zöldek, velük a szalamandrák, békák és ebihalak – még néhány kövér pióca is akadt köztük. Tarkán ficánkoltak a padlón, a segéd pedig sebtében összeszedte őket, és friss akváriumba rakta valamennyit. Ott aztán újra vígan úszkáltak – mindenesetre jobb dolguk volt, mint a csodaember sötét gyomrában.

Talán ezzel a fickóval is valami ilyesmi volt. Talán egérfogót hordott a zsebében, jól megtömve, vagy éppen egy egész szivardobozt tele egérrel. Gyorsan a szájába dugott egyet, amikor senki sem figyelt oda, aztán kiköpte. Vagy már előre lenyelt néhány tucatot, s most a gyomra mélyéről adta őket elő újra a közönség mulattatására.

Blöff volt az egész, arcátlan blöff!

Hogy vigyorgott, milyen gúnyosan vigyorgott! Most lassan, komótosan fölállt. Tölcsérré formálta nyálkás ajkait, felfújta a hasát és az arcát. És akár a tűzijáték rakétái, úgy záporoztak elő a szájából: egerek, egerek, száz fekete egér. Felugráltak az ülésekre, cincogtak, visítottak, szaladgáltak mindenfelé. Aztán eltűntek valahol.

Hogy vigyorgott a fickó! – És mennyire hasonlított az öreg ten Brinken tanácsosra!

Frank Braun szétnyitotta ajkát.

– Jacob bácsi! – suttogta.

Előrebukott, valami térdre rántotta. Bal kezével belekapaszkodott az ülésbe, jobbját a padlóra támasztotta. Tompa csattanást hallott, aztán a gőzsíp éles üvöltését.

A vonat állt. Történt valami.

Felugrott, és átrohant a következő kocsiba. Az utasok izgatottan nyüzsögtek; néhányan feltépték az ablakot és kihajoltak, mások hátrafelé tülekedtek.

– Mi történt? – kiáltotta.

Senki sem tudta. Átvergődött az embereken a következő kocsiba. Ott semmi. Az azután következőben sem.

Aztán meglátták, mi történt.

Ó, semmi különös. Egy vasúti átjárónál az őr elaludt, és nem eresztette le a sorompót. És – ostoba véletlen! – egy parasztszekér lovai éppen akkor bokrosodtak meg, nekivadultak, és egyenesen belerohantak a vonatba. A két ló a szekérrel együtt ott hevert, nyomorúságosan széttépve. Az egyik már döglött volt, a másikat egy könyörületes utas revolverlövéssel szabadította meg a kínjaitól. A kocsis viszont megúszta az ijedtséggel: hatalmas ívben átrepült a vonat fölött, és a túlsó oldalon ért földet. Tapogatta karját-lábát, végigvizsgálta magát: minden ép volt. Még horzsolás is alig esett rajta.

A vonatnak sem lett baja. Néhány karcolás a kocsi lakkozásán. Csak egyetlen ablak tört be, azon keresztül fúródott be a szekérrúd.

Csak az az egy ablak tört össze – no meg persze valami, ami az ablak mögött volt.

Egy utas szőke feje, amely most vértől vöröslött.

A kis pénztárossegéd volt az, aki Frank Braun helyére ült.

Halott volt.

Elvitték a holttestét, és elhelyezték elöl, a poggyászkocsiban.

Alig tíz percig álltak. Aztán füttyentett a mozdony. A vonat azonban még várt egy keveset, hogy elengedjen egy szembejövő szerelvényt, amely dübörögve közeledett.

Frank Braun átpillantott.

Ott ült az ablakban, szélesen elterpeszkedve a csúf férfi, aki úgy hasonlított Jacob bácsira.

Kiköpött az ablakon…

Egy apró fekete egér szaladt át a síneken.

* * *

Némán, nesztelenül, akár egy hatalmas, magas páncélú teknős, úgy kúszott át a komp a Hudsonon. Frank Braun odafent ült, és visszanézett Manhattan csipkés, fogazott körvonalaira, amelyek tompán fénylettek a novemberi napban.

Mellette ült a másodtiszt.

– Tehát mindenképpen el akar menni? – kérdezte.

A férfi csak bólintott. Kissé megvetően nézett rá.

– Elmegyek – mondta.

Frank Braun újságot húzott elő a zsebéből.

– Olvassa! A Bergensfjordot Kirkwallba kísérték: ötszázhatvan német fogoly. Ez a legfrissebb fogás.

A másodtiszt vállat vont.

– Akkor is elmegyek.

– Hallgassa csak – folytatta Frank Braun. – A Potsdam több mint háromezer embert szolgáltatott ki az angoloknak, a Hellig Olav nyolcszázat, a Nieuw Amsterdam csaknem kétezret vitt a franciáknak Brestbe, a Frederik VIII. pedig…

A tengerész félbeszakította.

– A König Haakon majdnem ezret Doverbe, a United States kétszer annyit Falmouthba. Tudom. Azt is tudom, hányat vittek az olaszok Gibraltárba. Összesen húszezer, talán több. Akkor is elmegyek.

Egy pillanatra elhallgatott, álmodozva nézte a vizet.

– Talán szerencsém lesz. Azt beszélik, a Noordam átjutott.

– Azt beszélik! – Frank Braun csettintett a nyelvével. – Azt beszélik! Holnap meg majd a World ujjongva közli, hogy Hullban van vagy Cherbourg-ban!

A másik nem felelt. Szótlanul keltek át a hatalmas folyón, amelyen gőzösök, vontatók és kompok nyüzsögtek ide-oda, akár óriási vízibogarak.

Hobokenben a tengerész újra beszédesebb lett.

– Itt mindig úgy érzem, mintha már majdnem otthon lennék. Csupa német mindenütt, mindenki németül beszél.

Elhaladtak a Bremer Lloyd és a Hapag hatalmas mólói mellett. Ott feküdtek a németek óriási hajói, a világ legnagyobbjai, némán, tétlenül, mozdulatlanul. A házak fölé magasodott a Vaterland.

A másodtiszt megállt, fölemelte a karját.

– Nézze csak! – kiáltotta. – A mi hajóink!

Frank Braun így felelt:

– Majd akkor nézze meg őket, ha egyszer megint kifutnak!

A tengerész azonban megrázta a fejét.

– Próbálkozzon inkább másokkal, doktor! Lesz elég német a Ryndam fedélzetén. Tartson nekik beszédet!

– Azt fogok – bólintott Frank Braun, és az ajkába harapott. – Azt fogok, számíthat rá! Beszédet fogok tartani nekik.

Elértek a holland társaság mólójához. A nagy csarnokban sűrű tömegben álltak az emberek: sok szőke férfi, asszony és gyerek. Az asszonyok sírtak, a férfiak nevettek, némelyik még énekelt is.

Ketten előrefurakodtak a fahídhoz, amely a fedélzetre vezetett. Ott állt a hajópénztáros; Frank Braun a sapkájáról ismerte fel.

– Hány utas? – kérdezte.

– Pontosan nem tudom – morogta a holland. – Két és fél ezer, talán több. Megint csordultig vagyunk, kabinban és fedélközben egyaránt.

– Németek?

A holland felnevetett.

– Mi más? Osztrákok is, magyarok is. Semlegesből nincs fél tucat sem. Maga is utazik?

Frank Braun megrázta a fejét.

– Azt hiszi, mindenkit épségben átvisznek?

A holland bólintott.

– Mindenki átjut, csak semmi aggodalom! Erre garanciát vállalunk. Egészen Falmouthig! Az angolok majd örülnek. Szép friss emberanyagot viszünk nekik, ráadásul ingyen.

Frank Braun fellépett a hídra. Egyetlen pillanatig sem habozott. Olyan hangosan tapsolt, ahogy csak bírt, és közben kiabált:

– Figyelem! Figyelem! Ide hallgassanak!

Magasan a levegőbe emelte az újságját.

Az emberek felfigyeltek.

– Csend! – kiáltotta valaki.

Egy másik rákezdte:

– Hallgassátok! Friss lap van nála! Olvassa fel!

Mások is átvették:

– Csend! Hallgassátok! Olvassa a táviratot!

A tömeg odagyűlt a híd köré, váll váll mellett, lent a csarnokban és odafent a fedélzeten, a korlátnál.

Frank Braun gyorsan belekezdett. Először dadogva, bizonytalanul.

– Hangosabban! – kiáltották hátulról.

– Egy szavát sem hallom! – ordította egy kövér ember a fedélzetről.

– Ne induljatok el, emberek! – kiáltotta Frank Braun. – Ne menjetek el ezzel az istenverte holland hajóval! Egyikőtök sem jut el Németországba, egyetlenegy sem! Úgy adják le az embert, mint a heringet: tizenkettőt egy tucatba, száz tucatot egy tonnába! Foglyok vagytok attól a pillanattól, hogy Sandy Hookot magatok mögött hagyjátok – és még jó pénzt is fizettek érte! Amíg a tengeren vagytok, még hagyján – de odaát koncentrációs táborba kerültök! Tudjátok, mi az a koncentrációs tábor?

Közvetlenül előtte felnevetett egy széles vállú, szakállas tengerész.

– Jöjjön aminek jönnie kell! – kiáltotta. – Még mindig jobb, mint itt lebzselni munka és kenyér nélkül! Maga, uram, talán kivárhatja – de én? És ezek itt? Legjobb esetben koldus lesz az emberből, rosszabb esetben bűnöző meg tolvaj. Akkor inkább maradok becsületes ember, és leszek hadifogoly egy angol táborban.

– Maga nem tudja, mit beszél! – vágott rá Frank Braun. – Itt legalább mindenkinek van valami esélye – odaát semmi. Itt legalább megpróbálhat dolgozni, önmagáért és a hazájáért. Angliában dolgoznia kell – Angliának! Maga nem tudja, mi folyik egy fogolytáborban – és egyikük sem. Én tudom. Ismerem őket a búr háborúból. Férfiakat, asszonyokat, gyerekeket zsúfoltak össze, mint a legyeket; egyik fertőzte a másikat, egyik betegítette meg a másikat. Sokan bemennek – egészségesen kevesen jönnek ki. Ne szálljatok fel, emberek! Maradjatok, ahol vagytok!

Ekkor egy nagy termetű, bajuszos férfi hajolt ki a korlát fölött.

– Bajtársak! – kiáltotta. – Bajtársak! Lehet, hogy mind igaz, amit ez az úr mond. De én tiszt vagyok, és sokan mások is azok – tartalékosok, dicső hadseregünk katonái vagyunk valamennyien. Odaát apáink, testvéreink és barátaink életre-halálra harcolnak, vérüket ontják asszonyért, gyermekért, a haza becsületéért! Ti pedig gyáván itt maradnátok? Ma reggel jártam a főkonzulnál, éppen arról beszéltem vele, amit ez az úr most elmondott nektek, és megkérdeztem: mit tegyünk? A főkonzul, népünk képviselője azt mondta, minden német kötelessége, hogy a lehető leggyorsabb és legjobb úton hazatérjen, és szolgálatait a hazának szentelje. Ezt ti is jól tudjátok – hányatoknak adta meg éppen a konzul az útiköltséget! „Átjutunk?” – kérdeztem tőle. És ő azt felelte: „Ez Isten kezében van. Cselekedjék a lelkiismerete szerint, és tegye meg a kötelességét!” – Bajtársak! Hogy mindannyian ezt akarjuk tenni, azt maga az bizonyítja, hogy itt vagyunk! Történjék bármi – mi megtettük kötelességünket, büszke kötelességünket, mint német férfiak!

Erre kitört az ordítás, az ujjongás, a tombolás.

– Éljen Németország! Éljen a császár!

Frank Braun ujjaival dobolt a híd korlátján. Idegesen, türelmetlenül várta, míg a tömeg valamelyest elcsendesedik. Aztán újrakezdte:

– Emberek! – kiáltotta. – Emberek, emberek –

Nem tudta túlharsogni őket.

De a fölötte álló tiszt csendre intette a tömeget.

– Bajtársak! Hagyjátok beszélni! Jót akar – egészen bizonyosan. Csak azt nem tudja, hogy van valami, ami a személyes szabadságnál, sőt magánál az életnél is magasabban áll: a haza szeretete és a becsület! Hagyjátok beszélni, bajtársak!

Megint felharsant az ujjongás. Aztán mintha vezényszóra történt volna, egyszerre elnémult mindenki.

Frank Braun az izgalomtól reszketve kiáltotta:

– Emberek, a főkonzul egy bohóc! Frázispuffogtató, egy ostoba fajankó, aki azt sem tudja, merre lakik az Isten! Sőt rosszabb: bürokrata gazember…

– Elég! – ordították. – Elég!

– Fogd be a pofád! – üvöltötték mások. – Rángassátok le onnan!

De Frank Braun nem hagyta abba. Hangja felszökött, rikácsolóvá vált, élesen hasított át a lármán. Meg-megbicsaklott, aztán újra nekilódult, vágtatott tovább, csörömpölve ugrott árkon és akadályon át.

– Gazember a konzul! Ostoba gazember! Ő egymaga több foglyot szállít készen a britek és a franciák kezére, mint Joffre és French együtt! Hogy egyszer majd kicserélhessünk benneteket – már akik akkor még életben lesztek –, a testvéreinknek ugyanennyi angolt kell elfogniuk. És az német vér folyóiba kerül! Mert a szövetségesek nem olyan hülyék, hogy semleges hajókon Hamburgba vagy Brémába utazzanak. Nincs az a borjú, nincs az a birka, amelyik olyan ostoba volna, hogy maga sétáljon oda a mészároshoz: „Itt vagyok, tessék levágni!” – Emberek, ne menjetek! Ne kövessétek vakon azt a hülye vezérkost, a főkonzult! Maradjatok, ahol…

– Bajtársak! Bajtársak!

A vezénylő hang úgy dübörgött végig a hatalmas csarnokon, akár az indulózene.

– Bajtársak, nem gondoljátok, hogy ebből már elég volt? Birkának nevezi a német császár képviselőjét, bohócnak, gazembernek, bűnözőnek! Benneteket meg borjúnak és ostoba juhnak! Én magam csináltam neki csendet – de egyszer még a német türelemnek is vége szakad! Ha Isten is úgy akarja, mind átjutunk, bajtársak, és ezért én – a magam részéről – elindulok!

– Én is! – kiáltották. – Én is! Mind megyünk!

Valaki rákezdett:

„Deutschland, Deutschland über alles”

És ezernyi torok énekelte vele.

Frank Braun az ajkát rágta. Lassan lement a pallón. A holland hajópénztáros megfogta a karját, és néhány lépéssel arrébb húzta, a híd alá.

– Itt jobb – mondta, szélesen vigyorogva. – Biztonságosabb.

Frank Braun némán állt mellette és a másodtiszt mellett.

A tömeg a Heil dir im Siegerkranz-t és a Gott erhalte!-t énekelte. És akkor is énekeltek, amikor megszólalt a beszállás utolsó jelzése; ragyogó lelkesedéssel zúgták a Wacht am Rheint.

Hosszú sorokban vonultak át a hídon, visszaintegetve asszonyoknak és gyerekeknek.

– Járt már Chicagóban? – kérdezte a holland. – Armouréknál?

Frank Braun bólintott.

– Pontosan így tolonganak a birkák azon a hídon, amelyik a vágókéshez vezet – folytatta a másik. – És az ökrök meg a disznók is. Pontosan így! Mondom magának, uram: ezek közül minden egyes ember, amikor megvette nálunk a jegyét, megkérdezte az irodában: „Biztosan elvisznek bennünket Rotterdamba?” És mindegyiknek ugyanaz a sovány, vörös hajú Levinne felelte: „Hát próféta vagyok én?” – De azért fizettek. És azért eljöttek. Éppen úgy, mint legutóbb: akkor majdnem háromezer embert vittünk egyenesen az angoloknak Falmouthba.

A másodtiszt ránézett, aztán végre megtörte a hallgatását.

– Igaza van. Teljesen igaza van. De maga holland – soha nem fogja megérteni, mi zajlik ma egy német ember mellében.

Félig Frank Braun felé fordult, és jobbját nyújtotta.

– Isten vele, doktor. Én felszállok.

Frank Braun szó nélkül megszorította a kezét.

Fölötte, a hídon valaki felkiáltott:

– Ott van! Elbújt a fickó!

Frank Braun fölnézett. Ugyanabban a pillanatban súlyos botütés csattant a fején.

– Nesze! – üvöltötte valaki. – Emlékbe! És még ezt is!

De a másodtiszt elkapta a botot, kitépte a támadó kezéből, és egyetlen mozdulattal kettétörte.

Odafent kiabálni kezdtek:

– Szégyelld magad! – Részeg vagy! – Vigyétek fel a hajóra!

Olyan gyorsan történt minden, hogy Frank Braun azt sem látta, tulajdonképpen ki ütötte meg. A holland levette a kalapját, végigsimított a haján.

– Semmiség! – nevetett. – Egy kis púp. A hazáért!

Frank Braun előrelépett, és közvetlenül a híd mellé állt. Szélesen, nagy darab emberként – hadd lássa mindenki! Jöjjön csak még valaki fölemelt bottal. Szinte kihívóan nézett a tömeg szemébe.

De senki sem jött. Senki sem törődött vele. Közben lassan leszállt az alkony a csarnokra; a néhány ívlámpa gyér fényt vetett.

És csak jöttek, egyre többen. Frank Braun a tömeget nézte, egyik arcot a másik után, hallgatta az utolsó mondatokat. Elfelejtette az ütést. Legszívesebben újra odalépett volna mindegyikhez külön-külön:

– Ne menj! Kérlek, ne menj!

Ajka szüntelenül ezt suttogta.

De senki sem maradt ott. Egyetlenegy sem.

Egy magas férfi kivette alvó gyermekét a felesége karjából, és gyengéden megcsókolta.

– Elhozom neked – mondta. – Megesküszöm, kisfiam, elhozom neked a Vaskeresztet! Kettőt örököltem: egyet apámtól, egyet nagyapámtól. Neked három lesz, kisfiam!

Az asszony azonban zokogott.

– Csak te gyere vissza!

Egy fiatal, vékony férfi megcsókolta New York-i kedvesét.

– Isten veled, Fay – nevetett. – Maradj hű hozzám, ha tudsz. Ha meg nem, legalább azt ígérd meg, hogy angolhoz nem mész!

– Farewell kid, dear kid… – zokogta a lány.

Egy másik, erős, bikanyakú férfi részegen tántorgott át a hídon, egészen egyedül. Görcsösen kapaszkodott a korlátba, és ezt motyogta:

– Két fivérem – két fivérem – agyonlőtték őket – már két fivéremet. Négy még ott van a háborúban – én vagyok a hetedik – csak várjatok, franciák! Két fivérem…

Senki sem figyelt rá.

Egy másik…

És megint egy, aztán még egy…

Tíz férfi menetelt felfelé feszes léptekkel, botjukat úgy vetették vállukra, akár a puskát. Dalostársaik lent maradtak, és a búcsúdalt énekelték:

„Odahaza, odahaza, ott majd újra találkozunk”