Tartalomjegyzék

Szereplők

I. fejezet

II. fejezet

III. fejezet

IV. fejezet

V. fejezet

VI. fejezet

VII. fejezet

Csernovszki-Nagy Alexandra

Zsófia ígérete

©Csernovszki-Nagy Alexandra

Szerkesztette: NeylaGrey

Borítóterv: WBM Book Cover Design

Nyomdai munkák: A-Színvonal 2000 Nyomdaipari Kft.

www.szinvonlanyomda.hu

Szerző facebook oldala:

www.facebook.com/CsNAlexandra

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2025.

epub ISBN: 978-615-6855-79-4

mobi ISBN: 978-615-6855-80-0

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes

írásbeli engedélye nélkül.

Szereplők

Bánáty Henrik - Bánátyné mostohafia.

Bánátyné Emerencia - Bánáty Henrik mostohaanyja.

Bánréti Árpád - Bánrétiék 4 éves kisfia.

Bánréti Marcell - A Bánréti család feje, Marika férje.

Bánrétiné Árvai Marika - Zádory Zsófia legjobb barátjőne.

Beatrix asszony - Özvegyasszony.

Bertuka - A Fábián család cselédje.

Egri Erzsébet - A Bánáty családnál élő kisasszony. Ikertestvére: Lajos

Egri Lajos - A Bánáty családnál élő fiatalember. Ikertestvére: Erzsébet

Etel - Bánátyné szakácsnője.

Fábián Péter - A városban élő úr.

Fábiánné Klotild - A városban élő hölgy.

Grósz Jenő - Szolgabíró.

Grósz Pál doktor - A helyi doktor.

Grószné Eszter - A helyi doktor neje.

Gyulai Ödön - Héderváry Csanád legjobb barátja.

Havassy Vilma - Zádory Zsófia barátnője.

Héderváry Csanád - Zádory Zsófia szerelme és segítőtársa.

Herczeg Erzsi - Zádory Zsófia barátnője.

Irma - Grószné komornája.

Lovassy Józsefné Ilona - A városban lakó hölgy.

Magda dédi - Zádory Zsófia dédnagymamája.

Mikulics Margit - Pilisi kisasszony cselédje.

Morvai Levente - Újságíró.

Pilisi kisasszony - A városban élő hölgy.

Schwarz Franciska - A városban elhunyt kislány.

Széphidi Annamária - A városban kísértő szellem.

Tóthné Jolán - Fábiánné legjobb barátnője.

Zádory Zsófia - A főszereplő.

Zengőné Rózsika - A városban élő idősebb hölgy, akinek rengeteg macskája van.

I. fejezet

Prológus

1842

Szerettem a társasági életet, de olykor jó érzés volt, távol a város zajától, egy kis nyugalomra lelni. Éreztem, hogy valami megváltozik bennem és körülöttem. Tizenhárom éves lettem. Már nem úgy néztem a szemem előtt elterülő pipacsmezőre, hogy milyen jó volna végighemperegni a fűben, nem foglalkozván azzal, hogy a szálak beletörnek a ruhámba. Nem érdekelvén, hogy a hajam szénaboglyaként meredezik a fejemen, arcom kipirul, s hogy egyáltalán milyen látványt nyújtok.

Már nem. Már más lettem. Érdekelt a küllemem, és hogy a legjobb benyomást nyújtsam. Különös. Mintha múlt héten még nem foglalkoztam volna ezzel.

Lassan hátradőltem. Hasamra fektettem a könyvemet, és az eget nézve elmélkedtem: Vajon mit tartogat számomra az élet? Milyen sorsra vagyok hivatott, s vajon lesz-e akkora szerencsém, hogy egyszer egy olyan fiatalember mellett horgonyzok le, kinek valamicskét is számítok?

Lehunytam a szemem, és a merengésből lassan álom lett. Egy patak mellett álltam levetett cipővel, s lassan, óvatosan beleérintettem a lábujjam a hideg vízbe. Éreztem, ahogy a fagyos érintésétől végigcikázik rajtam a borzongás. Ennek ellenére csak álltam ott, s figyeltem, ahogy a víz lassan ellepi a lábam.

– Kisasszony! Kisasszony! – szólongatott valaki. Zavarodottan nyitottam ki a szemem; kellett pár pillanat, mire ráeszméltem, hol vagyok. Egy fiatalember gyönyörű, világoskék szemébe néztem. Szőkésbarna haja vizesen lógott a homlokába, kedves mosolya azonnal megdobbantotta a szívem.

– Héderváry úr – feleltem rekedtes hangon, és azonnal össze is rezzentem. Rettenetesen fáztam. Csanád felhúzott, majd megfogta a kezem és futásra ösztökélt.

– Hirtelen csapott le a vihar. A szitáló, tavaszi záporból egyszeriben világvége lett. S magácska majdnem átaludta az egészet – kiabált hátrafelé, hogy a ránk zúduló eső kopogásánál hangosabb legyen.

– Fogalmam sincs, hogy történhetett – válaszoltam, s még mindig az álom hatása alatt voltam. Hirtelen ébredtem, még a fejem is hasogatott. Jobban megemeltem a szoknyám alját, hogy gyorsabban tudjak futni, illetve, hogy orra ne bukjak a tócsákban.

Ha a nevelőnőm meglát így, felmond. Bár, talán nem is lenne olyan nagy gond.

– Várjuk ki itt a végét! – húzott be Csanád az első istállóba, amit nyitva találtunk. A lovak idegesen nyerítettek, patájukkal a földet kaparták. Nedves szalma- és lószag terjengett a levegőben. Szinte egyszerre simítottuk hátra a hajunkat, majd egymásra nevettünk.

A ruhánk teljesen átázott, én a karomat a testem köré fontam, hogy ne dideregjek.

– Mégis hogyan tudott ilyen földindulásban aludni? – érdeklődött jókedvűen.

– Nem is tudom, de örülök, hogy arra járt. Komolyabb bajom is eshetett volna – szóltam, mire levette a kabátját és a hátamra terítette. Fehér inge rátapadt a felsőtestére, láttatni engedte a bőrét.

Zavarba jöttem. Mi lelhetett?

Elfogadható a külsőm?

– Meg fog fázni.

– Nem úgy van az – kacsintott rám, majd az eget pásztázta. – Lassan tán elül a vihar. Zádory uram bizonyára aggódhat, hol lehet az egy szem lánya.

– Ha észrevette, hogy eltűntem. Szeretem apuskát, de olykor rettenetesen szétszórt. Saját magát sem találná, ha történhetne ilyesmi – kuncogtam, és belebújtam a kabát ölelésébe.

– Akkor a dédnagyanyja.

– Remélem, neki végképp nem tűnt fel. Képes volna a keresésemre indulni az esőben – mosolyogtam rá.

Mindig ilyen helyes arca volt?

– Nos, igen. Tőle bármi kitelik… de a legjobb értelemben.

– Ajánlom is! – lengettem meg a mutatóujjam, mintha fenyegetném, de a széles vigyora elárulta, hogy nem vesz komolyan.

– Mászik még fára? Emlékszem, gyermekként szívesen hódolt eme kedvtelésnek.

Gyermekként… szóval már nem lát annak. Mióta bentlakásos iskolában tanult, ritkábban keresztezték egymást útjaink.

– Néhanapján. Bár a nevelőnőm e kérdésben nem ért egyet velem. Szerinte egy korombeli hölgy csak felkelti a férfiak mohó figyelmét famászás közben.

– Ezt mondta? – harapott az öklébe, hogy nevetését elrejtse.

– Pont ezekkel a szavakkal. Nem is értettem, miről beszél. No, meg hogy ne illegessem magam… hogy lehet úgy fára mászni, hogy illegetem magam?

– Az ön nevelőnőjének határtalan képzelőereje van.

– Abban a tekintetben bizonyosan, hogy egy férfiember hányféleképpen teheti tönkre egy hölgy hírnevét – emeltem égnek a tekintetem –, de – hajoltam kicsit közelebb hozzá, és lehalkítottam a hangom – holnap kimenős napja lesz, és biz’ Isten, újra fára mászom!

– Én is ott leszek.

– Örömmel hallom – elnéztem a válla felett –, nézze! Oszlanak a felhők. Köszönöm még egyszer, hogy nem hagyott sorsomra ebben a cudar időben.

– Mikor máskor legyen lovagias egy fiatalember, mint épp esőben, amikor egy bajba jutott hölgyet kell megmentenie?

– Boldoggá tesz, hogy segíthettem a lovaggá válásában – pukedliztem. – Amondó vagyok, hogy sétáljunk haza.

– Csak ön után – felelte, s még kis semmiségekről diskuráltunk a hazaút során. Nagyon jól éreztem magam a nálamnál öt évvel idősebb Héderváry Csanád társaságában. Sokáig úgy tekintettem reá, mint egy fiúra, de egyszeriben a szemem előtt ért fiatal férfivá.

Aznap ígéretet tettem, követve szívem szavát:

Csakis Héderváry Csanád lehet a férjem. Senki más.

Mindeközben, távolabb onnét, egy leány serénykedett a fonóban. Nem igazán volt ott mit tenni, véget értek már a nagy hidegek, amikor a téli estéken az emberek bevonultak a fűtött helyiségbe, anekdotáztak, énekeltek, miközben szebbnél szebb dolgokat alkottak. Édesanyja szerint ő fonja a legszebb kosarat fűzfavesszőből, s ő erre nagyon büszke volt. Kevés olyan család volt, amely akkora csűrrel rendelkezett, mint az övék, így ott többen is össze tudtak gyűlni. Borbála megcsavarta a haja végét, és mélyet sóhajtott. Ó, mennyire várta már, hogy újra szeptember vége legyen, s újra megnyisson a fonó!

– Megint elbújt előlem, maga szépséges virágszál – suttogta a Borbálának oly kedves hang a háta mögül. A leány szíve nagyot dobbant. Egy ideje már ezzel a gyönyörű szempárral álmodott.

– Nem bujkálok én – mosolygott a fiúra. Nem ismerte oly régóta, de gyorsan a szívébe lopta magát.

– Édesanyja várja odabent – búgta a fiú, és egyre közelebb lépett hozzá.

– Megyek – sóhajtotta a leány, a fiú pedig megsimogatta az arcát.

– Este eljön ide?

– Tisztességes szándékai vannak énvelem? – nyelt nagyot, a fiú pedig bájosan elmosolyodott.

– A legtisztábbak – felelte, majd lágy csókot nyomott a szájára –, és este meg is mutatom.

Borbála majdnem elszédült a közelségétől.

– Édesanyám vár.

– Akkor eljön?

– El, mert úgysem hagy békén – évődött vele, majd kisietett az ajtón. Még egyszer visszanézett, a fiú pedig tekintetét az övébe fúrta.

Borbála azonban azt már nem látta, amikor a fiú leggonoszabb vigyorát elővéve bámulta őt mindaddig, amíg el nem tűnt a házban. Mert ő volt az egyetlen, aki tudta, hogy ez lesz a leány utolsó napja a földön. Mert este el fogja venni az életét…

Bizsergett az egész teste, ha erre gondolt.

1847

Eljő a halál

Zárdai neveltetésem végre-valahára véget ért. Végérvényesen rá kellett jönnöm, hogy az én Istentől kapott vidám természetem nehezen összeegyeztethető a vasszigorral. S erre a tanáraim is igen hamar rájöttek, kik kihágásaimról édesapámnak annyi levelet küldtek, hogy tán a csuklójuk is belésajdult. Nem voltam én rossz, csak néhány dologgal nem értettem egyet.

Mindezen felül elérkezett életem azon szakasza, mely’ eldönti a sorsom egy életre – vagyis férjet találni. Lehetőleg olyat, aki megbecsül.

Nos, mi sem könnyebb, mint becserkészni egy partiképes fiatalembert, és elérni, hogy nőül vegyen.

Elhessegettem a zavaró gondolatokat, és próbáltam egy kis nosztalgiával telve visszagondolni az elmúlt évekre, miközben az elsuhanó tájat néztem. Több kedves barátném is lett a zárda falain belül, de mindegyik közül volt egy, aki a legközelebb került a szívemhez: Árvai Marika. Kedves, jószívű teremtés volt, kivel nem egyszer kaptunk megrovást azért, mert éjszakába nyúlóan beszélgettünk és nevetgéltünk.

Ó, be fog hiányozni nekem!

Legjobban azon estéket szíveltem, amikor titokban összegyűltünk a többi leánnyal, és hátborzongató történeteket meséltünk egymásnak. Marika egyik alkalommal egy igencsak rémisztő históriát adott elő.

Szinte láttam magam előtt fehér hálóingében, ahogy barna, fonott haja végiggördült a vállán, kezével nagyokat gesztikulálva, szemét szinte kidüllesztve, lehalkított hangon adja elő városa izgalmas legendáját:

– Egykoron, még a 18. század derekán, élt egy leány a szülőfalumban. Az elbeszélések szerint gyönyörű, fiatal kisasszony volt. Gazdag, művelt, minden fiatalember álma. Az ő szíve azonban egy szegény kovácsfiúért vert hevesebben. Amikor az atyja ezt megtudta, bezárta a lányát a toronyba, a fiút pedig elkergette. A leány pedig bosszúból felakasztotta magát az egyik gerendára. A városiak szerint szelleme még mindig az ódon, elhagyatott ház falai között kísért. Ha bárkinek megjelenik, az bajt jelent. Valaki eltávozik az élők sorából. Váratlanul. Tán egy fiatal, kinek addig kutya baja sem volt.

– Kísértetek nem léteznek – legyintett az egyik leány, de a többiek lepisszegték.

– Körülbelül tíz-tizenkét éve lehetett, hogy a kis Schwarz Franciska sétálni indult, de nem ért haza a megbeszélt időpontra. A családja rettenetesen megijedt, keresték égen-földön, a városiak mind összefogtak, de mindhiába. A gyermek szőrén-szálán eltűnt… holttestét később megtalálták a folyóban. Belefulladt. A halála előtt ő maga látta a kísértetet, de nem hitt neki senki.

– Ez valóban megtörtént?

– Sajnos igen. Rettenetes tragédia volt, mindünket nagyon megviselt. A családja elköltözött, miután a gyermekük meghalt – vont vállat Marika. – A mai napig rejtély, mi történhetett vele. Baleset… bár…

Elhallgatott.

– Mondd már! – sürgettem.

– Bár volt, aki szerint belefojtották a folyóba – nézett egyenesen rám. – Maga a szellem.

Megborzongtam.

Megráztam a fejem, hogy elhessegessem a riadalmamat. Ez a történet valamiért nem eresztett engem, újra és újra eszembe jutott. Unatkoztam az úton, így vagy a házasságon, vagy a szellemen tűnődtem.

Nem is tudom, melyik a jobb.

A kocsi ütemesen rázkódott alattam, de ez sem tartott vissza attól, hogy Magda dédi utolsó sorait újra elővegyem, és átfussam.

„Drága Angyalom!

Szomorúan közlöm veled, hogy egykor mélyen tisztelt édesapád meghibbant. Én még férfiembert nem láttam elennyire a házasság körüli dolgokkal bíbelődni. Sohasem vallaná be, de úgy vélem, özvegy Oroszné áll mindennek hátterében. Kedvességet, jámborságot mímel, de míg nagylelkűen segít Zádory uramnak számodra a legjobb férjet kiválasztani, addig szépen behízelgi magát a házatokba.

Légy résen, gyermekem! Én is így teszek! Ha azt látnám, hogy szereti apádat, nem lenne kifogásom ellene, hisz’ oly rég él egyedül, hogy az már talán férfiember számára nem is egészséges. Azonban ezt a nőt nem vezérlik tiszta érzelmek. Úgy mustrálja a festményeket a falon, az ezüst étkészletet, mintha mindenáron meg akarná kaparintani. Egyelőre drága jó atyád vak Oroszné minden próbálkozására. Tán csak akkor tűnne fel neki bármi, ha az oltár előtt állna. De ebben sem vagyok biztos…

Visszatérek a tárgyhoz. A minap sikerült lehúzatnom egy embert a férjjelöltek listájáról. Apád valamilyen oknál fogva úgy vélte, az egyik hetvenöt éves szomszédja számodra megfelelő volna. Kényelmes életed lenne, az úr kedves, józan, szereti a természetet. (S tán megéri a jövő telet is, bár nem tudom, hogy ez számodra előnyös-e.)

Végighallgatva atyád javaslatát, melybe már igazán beleélte magát, megjegyeztem: „Inkább engem adjon hozzá nőül. Korban és érdeklődési körben is közelebb áll hozzám”.

Alig bírtam ki nevetés nélkül, de láttam rajta, mennyire zavarba ejtette a válaszom. Azonnal elvetette a dolgot.

Amit tanácsolok neked, drágám: Vértezd fel magad türelemmel – ami nem egy Gyarmaty leány legfőbb tulajdonsága; tudom, tudom, más a vezetéknevünk, de a vérünk ugyanaz – és fondorlattal. Ki kell védened az ostoba gavallérok hadát, és megtalálni a számodra tökéletes férjet! Én segítek.

Alig várom, hogy láthassalak.

Sokszor csókol:

Magda dédi”

A legelmésebb asszony, akit ismerek.

Hamarost végre megpillantottam a szülővárosom házait, utcáit, a kis templomot és a megannyi ismerős arcot, mi boldog mosolyt csalt az arcomra. Vártam, hogy láthassam édesapámat, Magda dédit. Hiába látogattam haza az iskolaszünetekben, az eljövendő elválás keserédes érzése mindig rosszul érintett.

Jó érzés végre itthon lenni!

Hosszú út volt, nagyon elfáradtam. A kocsi minden tagom szétrázta, tán járás közben is imbolyogni fogok.

Mielőtt begördült volna a kocsi a kapun, észrevettem, ahogy Csanád – karján a húgaival, Fannival és Emmával – épp a házunk felé sétál. Intettünk egymásnak, én pedig zavartan hátradőltem. Elpirultam. Sőt! Lángolt a bőröm.

Hogy is tudnék feleségül menni bárki emberfiához, ha Héderváry úrhoz húz a szívem? Ehhez a komisz, de szerethető emberhez?

Édesapám és Magda dédi erősen magához szorított, amikor átléptem a ház küszöbét. Immáron fiatal kisasszonyként, hátrahagyva gyermekéveimet.

– Ó, úgy vártam már e perceket! – szóltam izgatottan. Édesapám arcon csókolt.

– Mi is. A szobádat előkészítettük, lepihenhetsz, ha úgy óhajtod. Hosszú utad volt – szemrevételezte az arcom úgy, mintha újra ismerkedne a vonásaimmal.

– Jól vagyok, köszönöm. Bár fáradtnak éreztem magam, ahogy hazaértem, új erőre kaptam.

– Gyere, Zsófikám, beszélgessünk! – javasolta Magda dédi.

– Menjenek csak – ölelt újra magához apuska, és csókot lehelt a fejem búbjára –, boldog vagyok, hogy újra itt vagy – mosolygott rám kedves, sötét szemeivel. Bőrén, legfőképp a szeme körül, halvány ráncok futottak végig, ha jókedvű volt.

Felsétáltunk dédivel az emeletre.

– El sem tudom mondani, mennyire örülök, hogy már nem kell visszatérnem arra a szörnyű helyre!

– Úgy vélem, a drága apácák hasonlóan vélekednek – kuncogott dédi, majd kinézett az ablakon.

– Vár valakit? – álltam mellé.

– Csak Orosznét. Bizonyosan felbukkan hamarosan – nézelődött a távolba, de én csak Csanádra tudtam gondolni. Sokszor eszembe jutott a tanulmányaim ideje alatt is.

Fogalmam sincs, hogyan érte el, hogy a szívembe lopja magát.

– Ahogy a leveleimben is sokszor megírtam, fel kell magad vértezned türelemmel. Járj nyitott szemmel. Jó férjet kell találnunk neked. A legjobbat! Nem érheted be kevesebbel a tökéletesnél!

– Olyan komolyan hangzik! – sóhajtottam mélyet.

– Életre szóló döntés ez. Minden ezen áll vagy bukik. Van egy-két ígéretes úriember, kire sok kisasszony édesanyjának fáj a foga. Túl sok az eladósorban lévő leány, és túl kevés a házasodni kívánó legény.

– Tán nincs okom aggodalomra. Még Héderváry Fanni kisasszony sem kelt el, pedig három évvel idősebb énnálam.

– Úgy tudom, akadt már ígéretes kérője. Gyönyörű teremtés, bizonyosan nem marad pártában – megszorította a kezem –, ahogy te sem.

– Ön nem érzi úgy, hogy el vagyunk átkozva? – kérdeztem óvatosan.

– Már miért érezném? – fúrta világoszöld tekintetét az enyémbe.

– Az édesanyám, a nagymamám halála… s ön is mesélte egykor, hogy majdnem életét vesztette, amikor a leányát szülte.

– Való igaz, de sajnos ez sűrűn előfordul. Nem egy asszony leli halálát, amikor a gyermekét világra hozza. Az élet már csak ilyen. Ezen azonban ne emészd magad, gyermekem! Nem tudhatod, mit hoz a jövő.

Másnap sétálni indultam a városba. Hű társam, Manci – a komornám és gardedámom egy személyben – is velem tartott. Élveztem a szép időt, rózsaszín-fehér kockás ruhát öltöttem magamra, mely fodros aljú szoknyában végződött. Ernyős kalapomon rózsaszín virágok pihentek, fejem fölött napernyőt tartottam.

– Igazak a hírek, s végre-valahára hazatért – szegődött mellém társul hirtelen Héderváry úr, mire a mellkasomhoz kaptam a kezem.

– Maga lesben állva várakozott valahol, hogy reám ijeszthessen? – kérdeztem tettetett felháborodással.

– Igen, a mögött a fa mögött – bökött fejével egy nem túl messze lévő diófa felé. – Reggel óta ácsorgok ott, hátha megtréfálhatom – somolygott.

– Maga igazán kitartó.

Az arca, az alkata közelről még tetszetősebb látványt nyújtott. Karcsúsított, fekete redingotét[1] viselt, kockás pantallóval. Fekete cilindere alatt pajkosan csillogott világoskék szeme. Néhány szőkésbarna, göndörített tincse kedvesen simult az arcába, kis bajsza nagyon illett az arcához.

– Jó szokásaim egyike – kacsintott rám.

– Tán számolta a napokat, mire hazatérek? – ugrattam.

– Minden percét. Maga nélkül unalmas e hely.

– Úgy hallottam, maga sem időzik itt olyan sokat. A férfiember mindig olyan elfoglalt – legyintettem.

– Nos, igen – fűzte hátul össze az ujjait.

– Kedves levelezőtársaim híven és nagy buzgósággal számoltak be arról, hogy hány és hány leány sír maga miatt az otthonába zárkózva – sandítottam rá.

– Miattam? Hát kinéz belőlem ilyen csalárdságot?

– Ki. – Majdnem elnevettem magam, de igyekeztem komolynak maradni.

– Maga, meg a csípős nyelve! – emelte égnek mosolygós tekintetét. – Szerencsére most minden szem Emmára szegeződik majd!

– Minden vele egyidős kisasszony legnagyobb keresztje a húgával együtt bekerülni a társaságba – sóhajtottam mélyet.

– Maga van olyan szép, mint Emma – tekintett rám elgondolkozva.

– Ne nevettesse ki magát! Fanni és Emma számítanak itt a legszebbeknek.

– Nekem a húgaim, én nem így tekintek rájuk. No, meg látom őket minden reggel cicoma nélkül. Tudnék mesélni – bazsalygott.

– Hallgatom. Öntsön lelket belém! – évődtem vele, mire a karját nyújtotta, s én belékaroltam.

– Arról senki sem tud – hajolt közelebb, mire Manci lelkes és hangos köhögésbe kezdett, így Héderváry úr kicsit visszahúzódott –, hogy Fanninak van egy olyan hajtincse, mely reggelente sehogy sem áll. A komornájának sok időbe telik, mire rendbe szedi.

– Rettenetes!

– S még nincs vége. Emmának pedig apró szeplők borítják a vállát. Gyűlöli.

– Micsoda hibák! Szegény leendő férjeik! Ezzel együtt élni! – hüledeztem, mire hangosan felnevetett. – Ajánlom, gyorsan adják őket nőül valakihez, mielőtt kiderülnek e nagy titkok.

– Higgye el, anyánk nagyon igyekszik.

– S mi a helyzet magával? Ostromolják az itteni anyák?

– De még hogy! S micsoda praktikákat vetnek be! El sem hinné.

Ekkor hallottunk egy hangos füttyentést, mire mind a hang irányába fordultunk. Gyulai Ödön integetett barátja felé lelkesen.

– Bocsássék meg, de hív a kötelesség – szólt komolyan, de a szája széle megremegett.

– Menjen csak.

– Jövő héten vezetik be a társaságba, ugye? Beírom magam valamelyik táncra – beszélt úgy hozzám, hogy hátrafelé sétált.

– Szaván fogom! – mondtam, mire bólintott, a barátjával kezet fogtak, s már ott sem voltak. Réveteg tekintettel néztem utánuk.

Bár viszonozná az érzéseimet!

– Szép napot kívánok, Zádory kisasszony! – sétált el mellettem ragyogó mosollyal az arcán Héderváry Fanni. Szőke haja és kék szeme különlegessé és páratlan szépséggé tette a környéken.

– Önnek is! – feleltem.

– Olyan szép napunk van ma! – pördült egyet világoskék volantszoknyájában, és sasszézva sétált tovább. A komornája idegesen loholt mögötte.

– Különös, hogy még nem kelt el – tűnődött Manci.

– Amilyen szép, válogathat a kérőkben – feleltem. – No, nézzük meg azokat a szalagokat – szóltam, s igyekeztem elterelni a gondolataimat Csanádról.

A hét elkövetkezendő részében javarészt a barátnéimmal múlattam az időt. Gondolataink a bál körül forogtak, hol, mint elsőbálozók veszünk majd részt.

– Bár Gyulai úr észrevenne! – sóhajtott mélyet Havassy Vilma, amikor a kertjükben teáztunk. Vörösesbarna haját középen kettéválasztották, és kontyot formáztak a tarkóján. Kissé távolülő szemei vágyakozva csillogtak.

– Őt csak Fanni érdekli – legyintett lemondóan Herczeg Erzsi. Kissé felhúzta szeplős, fitos orrát, és így folytatta: – Héderváryné említette anyámnak a minap, hogy az idei szezonban biztosan elkel.

– Tán megkönyörül Gyulai úron, és a harmadik leánykérésére igent mond? – szomorkodott Vilma.

– Már a harmadik? – hüledeztem.

– Igen, de egyelőre Fanni nem mutatott senki iránt érdeklődést – kortyolt bele a teájába mindentudón Erzsi.

– A minap láttam. Boldognak tűnt – adtam tudtukra –, olyannak, aki a föld felett lebeg örömében.

– A népek – hajolt közelebb Erzsi – titkos szeretőről pusmognak.

– Ó! – döbbentünk meg egyszerre Vilmával.

– Lehetséges, hogy a szülei nem fogadnák el a választását, és inkább megszökik vele? – tűnődött félhangosan Vilma.

– Örülnél neki, nemde? – kuncogott Erzsi, mire a másik barátném csak vállat vont.

– Kíváncsi leszek, hogy alakul a szezon – néztem a barnás folyadékot a csészémben.

Marika barátnőmet is idén vezetik be, izgatottan váltottunk levelet ezzel kapcsolatban.

– Én Gyulai Ödönné kívánok lenni – nevetett fel keserűen Vilma.

– S Héderváry úrnak van kiszemeltje? – kérdeztem, s igyekeztem közömbösnek mutatkozni. A lányok összenéztek.

– Nem tudunk róla, de egy biztos: még nem akar megnősülni. A kisasszonyok nagy bánatára – válaszolta Vilma.

– Bár Kékkúti Katának mintha udvarolna – morfondírozott Erzsi –, bár én magam nem láttam, csak hallomásból tudom.

– Ó! – nyögtem ki ennyit, majd másra tereltem a szót.

A bál előtt a Honderűt és a Regélő Pesti Divatlapot forgattam a kezeim között. Bár a ruhám már rég kész volt – egy egyszerűbb szabású, fehér ruha –, alig vártam, hogy a divatlapokban megjelenő ruhák valamelyikét viseljem. Manci középen kettéválasztotta a hajam, hátul kis kontyba rendezte, s néhány virágot is belefűzött.

– Nagy nap ez, kisasszonyka. Gyönyörű, mint mindig – szólt kedvesen a komornám. Eltűnődve kémleltem magam a tükörben. Barna szemem nagy és kifejező volt, orrom kissé hosszúkás, de még szépnek mondható. Szám enyhén telt, nyakam nem olyan hosszú és kecses, mint amire vágytam, de az összképpel meg voltam elégedve.

– Megyek, és lenyűgözök mindenkit – kuncogtam, miközben felhúztam a hosszú, fehér kesztyűt a kezemre.

– Másképp nem is alakulhat – felelte Manci. – Várjon! – szólt utánam, én pedig megtorpantam. Gyorsan megigazította még a hajamba tűzött virágokat, majd izgatottan utamra engedett.

A bálra édesapámmal és Magda dédivel érkeztünk meg. Nem is tarthatták volna máshol, mint Héderváryéknál. Gyalog mentünk, hisz’ a mellettünk lévő házban laktak. Az udvaron annyi kocsi állt, hogy el sem hittem, mind el fog férni. S csak érkeztek és érkeztek a vendégek… folyamatosan.

A Héderváry család hatalmas bálteremmel büszkélkedhetett. Már az ajtóban megkaptam a kis táncrendemet, melybe majd a fiatalemberek írhatják be magukat a táncok mellé. A szememmel Vilmát és Erzsit kerestem. Vigyorogva intettek, amikor megláttak.

– Csatlakozom a barátnéimhez – súgtam dédinek, aki csak bólintott.

– Én meg megyek az öregasszonyokhoz – felelte enyhe gúnnyal, mire felnevettem.

– Mind csinosak vagyunk – dicsértem meg magunkat, amikor a lányokhoz értem.

– Alig pár perce érkeztem, és már ketten beírták magukat a táncrendembe – mutatta Erzsi a díszes kis kék füzetkét, melyet egy zsinóron függő akasztóval rögzített a legyezőjéhez. Ahogyan én is. A hozzá tartozó kis ceruzát kapoccsal erősítették a táncrendhez.

Mindig ámulatba ejtett az óriási bálterem varázsa. Két hatalmas csillár töltötte meg fénnyel a helyet, melyen legalább száz gyertya pislákolt. A zöldre tapétázott falakon hatalmas ablakok pihentek, honnan ki lehetett látni a nagy kertre. A zenészek a bal oldali sarokban hangoltak, a parketten emberek jöttek-mentek, nyüzsögtek.

– Ki írta be magát, és mire? – érdeklődtem kipirulva. Meglegyeztem magam, és tekintetemmel Csanádot kerestem.

– Mind a két fiatalember a szünóra előtti táncokra: francia négyesre Rozgonyi, és polkára Mátrai – válaszolta kissé egykedvűen. – Nem rossz, de jobb partira várok.

– Nemes Jancsira, igaz? – lökte oldalba kuncogva Vilma a barátnőnket, mire ő csak égnek emelte tekintetét. Tán még a szeplői is dühösek lettek.

– Talán.

– Szép jó estét kívánok! – állt elénk Csanád és Gyulai úr. A szívem hevesebben dübörgött, ahogy a fess Héderváry urat néztem. – Kisasszony, szabad egy táncra? – kérte el magabiztosan a füzetemet, amihez széles mosoly is társult. Fekete frakkot viselt, alatta fehér pikemellényt, nyakába selyemsálat kötött.

– Természetesen – feleltem. Csanád beírta magát a csárdáshoz, Gyulai úr pedig a rezgő polkához.

Bár kettő tánchoz firkantotta volna oda becses nevét!

Mindeközben Héderváry kisasszony idegesen ropogtatta ujjait a kertben várakozva. Tudta, hogy bent kellene lennie a többi vendéggel, hisz’ édesanyja kikötötte: az idei szezonban férjet kell találnia. Nincs apelláta. Ő azonban nem érezte, hogy bármely’ férfiembert szívesen kitüntetné figyelmével. Mindegyiket ismerte már, és egyik sem dobogtatta meg a szívét. Nem úgy, mint az, akivel titkos találkára készült. Ő volt az első gavallérja, kinek a közelében kimelegedett, s addig ismeretlen érzések törtek rá. Ó, igen! Őt el tudná képzelni férjéül. Micsoda szenvedéllyel élhetnék az életüket. Már ahogy megcsókolta is, sokat ígért. Azt mondta, eljön. S mindig tartotta a szavát. Nem oly rég ismerte meg, de első látásra szimpatikus volt neki. A férfi azt ígérte, beszél a szüleivel, s megkéri őket, hadd udvaroljon neki. Vagyona és társadalmi rangja predesztinálta erre. S Fanni boldog volt – ó, de még mennyire! Mikor ma kicicomázta magát, csak arra gondolt, hogy a férfi dicsérő szavaiért, csillogó szemeiért teszi. Mert csak ő számít. Senki más.

A férfi azonban már lesben állt, s onnan figyelte a reá várakozó fiatal nőt. Szép kis firmának tartotta, s tán még meg is kegyelmezhetett volna neki, de a szívében lakozó gonosz ezt nem engedhette. Úgyis visszajönne érte. Ha nem most, hát később. Még meg is kegyelmez neki azzal, hogy előbb veszi el az életét, mint utóbb… ki tudja, milyen ostoba férjet találnának neki. Mert ő bizony nem óhajtja feleségül venni, s bizonyosan sok málészájú csorgatja Fanni után a nyálát. S ha férjhez menne, nem lenne boldog.

Elszívta a dohányt, majd megropogtatta a nyakát.

– Itt az idő, szépségem. Te már nem látod többé felkelni a napot.

A táncrendem szép lassan megtelt mind a szünóra előtti, mind a szünóra utáni időszakra. Alig vártam, hogy Csanáddal ropjam a csárdást. Szememmel őt kutattam; reméltem, nem felejtette el, hogy felkért.

– Engem keres? – kérdezte, és én felé pördültem. Tekintetében nyoma sem volt annak a könnyedségnek, mely reá oly jellemző volt.

– Igen, hisz’ beírta magát a csárdásra – feleltem. – Történt valami?

– Anyánk aggódik. Fanni eltűnt.

– Ez nem vall rá.

– Nem – nézett újból körbe. – Nem is rémlik, mikor láttam őt utoljára.

– Lehetséges, hogy csak friss levegőre vágyott.

Felcsendült a csárdásra invitáló hang.

– Igaz. Azonban – nézett rám huncutul, és a kezét felém nyújtotta – ez a maga estéje, nem kívánom elrontani – vezetett a tánctérre, és szélesen elmosolyodott. – Remélem, megtelt már a táncrendje.

– Örömmel jelenthetem, igen – húztam ki magam.

Héderváry úr kezét a derekamra tette, én pedig az enyémet a vállára, és felnéztem rá. Ideges volt a húga miatt, de énmiattam jól kívánta magát érezni.

Elindult a zene. Jobbra léptünk kettőt, majd balra léptünk kettőt. Pörögtünk-forogtunk, egymásra nevettünk. Nagyon élvezetes volt. Bárcsak több táncra is beírta volna magát! Amikor véget ért, hozott egy kis limonádét, majd következett a keringő. Kékkúti kisasszonnyal járta, s ez rettenetesen fájt nekem, bár nem mutattam. Nem mutathattam. Láttam, incselkedik vele, és a szívem hasogatott a mellkasomban.

Minden reményem elveszett.

Már a francia négyesnél jártunk, és a levegőben tapintható volt a feszültség. Fanni még mindig nem adott jelt magáról. Eltűnt, nem látta senki. Már Csanád sem táncolt, sűrű bocsánatkérések közepette sietett ki a teremből. Szegény Erzsi hoppon maradt. Savanyú arccal üldögélt, és várta a következő táncot.

– Héderváry kisasszony lehetne körültekintőbb – jegyezte meg a táncpartnerem szemöldökét összehúzva. Rosszallást hallottam ki a hangjából.

– Mire gondol?

– Így szégyenben hagyni a családját.

– Tán baja esett. Nem tudhatja. Kérem, ne vonjon le elhamarkodott következtetéseket! – feleltem bosszúsan. A zenébe a következő pillanatban egy velőtrázó sikoly vegyült. Olyan mélyreható és rémisztő, hogy a zenészek szinte egyszerre hagyták abba a játékot. Csupán a hegedűs húzta végig a húron a vonót, mitől még a hideg is kirázott. Mind megálltunk, és zavartan pislogtunk. A csendet egy újabb sikoly zavarta meg.

– Mi lehet ez? – kérdeztem idegesen. A bálterem felbolydult, akár egy méhkas. A nőket a helyükre kísérték, a férfiak egy csoportja pedig útra kelt, hogy a hang forrását megtalálja.

– Libabőrös lettem – szólt idegesen Erzsi, és megsimogatta az alkarját.

– Én is – néztem a nyitott ajtó irányába. – Honnan jöhetett a hang?

– Fogalmam sincs, de nagyon ijesztő – nyelt nagyot Vilma, és tekintete alátámasztotta, amit érzett –, pedig Gyulai úr végre hajlandó volt pár szót váltani velem.

– Héderváry kisasszony meghalt! – kiabálta el magát egy nő az ajtóban, majd tenyerét a homlokához kapva elájult. Két férfi sietett a segítségére, mielőtt elterült volna a földön.

A termen döbbenet söpört végig. Egyszeriben úgy éreztem, megállt a világ, és már semmi sem lesz ugyanolyan.

Iszonyatos rémület telepedett ránk. Erre senki sem számított.

– Ez nagyon különös, drágám – súgta a dédim a fülembe –, tán utána kellene járnunk kissé jobban a dolgoknak.

Nagy hatással volt rá, hogy egykoron Róza nénivel együtt nyomoztak. Sokat mesélt róla; tán vágyott rá, hogy újra átélje ezen izgalmat.

Az est folyamán nem derült ki semmi. Az asszony, ki bejelentette nekünk Fanni halálát, alig tért magához. A családot nem láttuk, a szolgák kitereltek minket a ház elé. Megkérték a vendégeket, hogy térjenek haza.

– Ez rettenetes tragédia – sétált lehajtott fejjel apám, miközben mi belékaroltunk.

– Előtte állt még az élet – hajtottam a vállára a fejem szomorúan. – Mi történhetett? Leesett a lépcsőn vagy… elképzelni sem tudom.

– A baj sajnos hamar megtörténik – állapította meg apám csendesen, majd bementünk a házba.

– Holnap átjövök, és kiderítünk mindent – csókolta meg az orcám mindkét felét Magda dédi, majd beszállt a házunk előtt várakozó kocsijába. – Mindent – közölte elszántan, majd kigördült a hintója.

– Ebben az asszonyban van ám kurázsi – nézett hosszan utána apuska, én pedig felmentem a szobámba. Manci végig hüledezett, miközben kibontotta a hajam és átöltöztetett hálóingbe. Én sem tértem még magamhoz. Csak Fannit láttam a lelki szemeim előtt, ahogy boldogan sasszézik a városban.

S nincs többé… de mégis mi történhetett?

Este nagyon nehezen aludtam el, s az álmaim sem voltak békések. Annyira maguk alá temettek a történtek, hogy el sem bírtam képzelni, a család mit érezhetett.

Amint felébredtem, azonnal a Héderváry-kúriát kémleltem, hátha látok valamit. Azonban minden igyekezetem hiábavaló volt. Csend honolt, minden olyan volt, mint máskor.

Reggeli után kimentem a kertbe, felállítottam a festővásznam, és festegetéssel igyekeztem múlatni az időt, miközben továbbra is a Héderváry-házat tartottam szemmel.

– Csak állsz ott és festegetsz, édes lányom?

– A frászt hozta rám! – ejtettem le a kezemben tartott ecsetet. – Remélem, én is ennyi életerővel bírok majd annyi idősen, mint most ön.

Nem elég Fanni halála, még Magda dédi is ijesztget.

– Megfogadtam, hogy egy bizonyos kor után nem vagyok hajlandó megöregedni, meghalni meg végképp – jelentette ki, majd megrázta a fejét. – Hagyd most azt a mázolmányt, Zsófikám! Ez a macska… – vonta össze a szemöldökét – várhat.

– Ez egy ló – húztam félre a szám, és megtöröltem a kezem.

– Jó-jó! Nem ez a lényeg. Kiderítettem valamit.

– Máris?

– Tudom, hogyan halt meg az a szegény leány. Az egyik cseléd talált rá a hátsó kertben. Az volt az az éktelen kiabálás a bál alatt. Fanni felakasztotta magát – nyitotta tágra világoszöld szemeit –, ott himbálózott, élet már nem volt benne, mikor leszedték. Héderváryné elájult, az apa azóta sem szólt egy szót sem.

– Ez csak valami félreértés lehet! Fanni szerette az életet, búsulni én sohasem láttam!

– Azt suttogják, hogy szerelmes volt valakibe, aki nem viszonozta az érzéseit.

– Ó, szegény családja! Bizonyosan nagyon feldúlta őket az eset.

Azonnal Csanád jutott az eszembe.

– Átélni azt, hogy egy közeli szeretted meghal, annál rosszabb a világon nincs – hümmögött. – Azonban egy dolgot nem értek.

– Mi volna az?

– Fanni olyan kis alacsony teremtés volt. Mégis hogyan tudta magát olyan magasra felkötni?

– Székre állt tán? Ó, erről még értekezni is borzalmas! – fogtam meg a nyakam.

– A széket megtalálták nem messze tőle, de valahogy… valahogy… nem áll össze a kép. Nézegettem jobbról-balról, de mindenhonnan olyan magasnak tűnt az ág. Kértem egy széket az egyik cselédtől, és felálltam rá. Nos, én kicsivel vagyok magasabb, mint Héderváry kisasszony volt… és még én sem értem volna el a hurkot.

– Dédi, maga elképesztő! S mi van, ha szék mérete nem volt megfelelő?

– A cselédek étkezőjéből hozattam ki. Ugyanolyat, mint amit Fanni mellett találtak. Régről ismerem az egyik cselédet, szívesen segített nekem. Mindenkit mélyen megrendített a leány halála.

– Lehet, hogy kioltotta valaki az életét? – suttogtam hüledezve. – De miért?

– Fogalmam sincs. Róza nénédnek azonban erről egy szót se! Ő, ha csak meglát, ágyba küld, hogy pihenjek!

– Karácsonyig úgysem találkozunk. Hallgatok, akár a sír – szorítottam meg a kezét.

Érthető módon a családot igencsak lesújtották a történtek. Senki nem értett semmit, mindez derült égből villámcsapásként érte a Héderváryakat. És az egész várost. Fanni irigylésre méltó életnek nézett elébe. Látszólag semmi oka nem volt rá, hogy a lelkét kárhozatra juttassa. A szülei hiába próbálták kijárni neki az egyházi temetést, a pap megtagadta azt. Mintha egy sötét felleg ereszkedett volna a családra, és az nem eresztette volna őket.

Magda dédivel próbáltunk utánajárni annak, mégis mi vezethetett Fanni hirtelen halálához.

Azonban nem jutottunk semmire. A titkos hódolóról sokan nem is hallottak. Ha a dédi nem állt volna elő a székes teóriával, tán én magam is elhiszem, hogy valamilyen oknál fogva – amiről mi nem tudunk – önkezével vetett véget az életének.

S amikor két hét elteltével sem jutottunk közelebb a megoldáshoz, úgy éreztem, kár a sebeket tovább gyötörni. Hagyni kell begyógyulni.

Csanád ebben az időszakban mintha éveket öregedett volna. Elvétve láttam csupán olykor-olykor, de mély gyászáról árulkodott a szeme alatt lévő duzzadt, fekete karika, a mosolytalan arca, görnyedt tartása. A szívem szakadt belé, szívesen leemeltem volna a válláról a terhet. Nem óhajtottam a jelenlétemmel zaklatni, de egy idő után beszélni akartam vele. Látni őt, hallani a hangját.

Egyik nap erőt vettem magamon, és besétáltam a kapun. Nagyot nyeltem, a gyomrom is összerándult. Csanád kint üldögélt a padon előrehajtott fejjel, és a talpa ütemesen dobolt a földön.

Gondolkozott. Agyalt.

– Héderváry úr – szólítottam meg erőtlen hangon, mire réveteg tekintetét reám emelte. Szeme véreres volt, arca nyúzott, haja szélfútta. Amikor felfogta, hogy én állok ott, összeszorította az állkapcsát, és kiegyenesedett.

Szenvedett, de nem akarta, hogy lássam.

– Miért jött ide? – kérdezte dühösen.

– Látni akartam, hogy van… aggódtam magáért.

– Hogy lehetnék? – kérdezte ellenségesen. Felállt, majd elindult felém. Nem számítottam arra, hogy így viselkedik velem. Pillantása szinte égetett. Méreg és düh kavargott benne.

Nem hátráltam, farkasszemet néztem vele. Beletúrt a hajába, majd a derekamnál fogva közelebb húzott magához, és ingerülten a fülembe suttogta:

– Azt hiszi, nem tudok róla, hogy a dédnagyanyjával a családunk körül szimatol? Hagyja abba, hadd nyugodjék Fanni békében! – szorította meg a derekam. Egy lélegzetvételnyi időre lenézett a számra, majd eltolt magától és visszaült a padra. Előrehajolt, a tenyerébe temette az arcát, én pedig elsiettem onnan.

Szörnyen éreztem magam.

1  A redingote egy karcsúsított, deréktól lefelé bővülő szárnyakkal szabott, térdig érő felöltő volt.

II. fejezet

1853

Titkok

Hat év telt el Fanni halál óta, de a történtek még mindig kísértették az embereket. Hiába torolta meg népünkön az osztrák császár a ’48-49-es hősies helytállást, majd köszöntött reánk egy elnyomó rendszer a maga igazságtalanságával, Héderváry Fanni emléke valamiért elevenen élt mindannyiunkban.

Senkit sem hagyott nyugodni a halála. Túl váratlan volt, túl hihetetlen.

Az életem sem úgy alakult, ahogy elképzeltem. Végül pártában maradtam, nem keltem el. Huszonnégy éves létemre vénlányként tengettem életem, bár az igazat megvallva egyáltalán nem bántam. Senki sem dobogtatta meg a szívem, s végül úgy alakult, hogy férj nélkül maradtam.

Édesapám feleségül vette Orosznét, és hamarosan már két kisfiúval bővült a család.

Dédimnek ez esetben nem volt igaza: a mostohaanyám szerette apámat, s velem is kedvesen bánt. Kissé távolságtartó volt, de semmiképp sem rossz szándékú. Magda dédi végül úgy hunyt el ’49 végén, hogy nem sikerült megfejtenünk Héderváry Fanni halálának körülményeit. Pedig kutattuk! Lázasan!

Agyaltunk és töprengtünk. Azonban minden egyfelé vezetett: az öngyilkossághoz. Magda dédi halálos ágyán megesketett, hogy nem hagyom annyiban a dolgot, és én megesküdtem, hogy mindent elkövetek annak érdekében, hogy fény derüljön az igazságra.

Életemben eddig két komoly ígéretet tettem: Héderváry Csanád felesége leszek; illetve rájövök, hogyan halt meg Fanni.

– Hallottam valamit – jegyezte meg sejtelmesen Vilma, miközben a házunk kertjében teáztunk. Időközben Gyulai Ödönné lett belőle, mire úgy vágyott, bár nem voltam benne bizonyos, hogy annyi öröme van mindebben, mint amiben reménykedett. Az ura híresen kicsapongó életet élt, hiába várták alig 5 évnyi házasság után a harmadik gyermeküket.

– Ne tartsd magadban! – kérleltem mosolyogva, visszacsöppenve a jelenbe.

Vilma és Erzsi egyszerre simogatták gömbölyödő hasukat. Pár éve Erzsi is nőül ment egy itt élő férfiemberhez, bár nemigen fűlött hozzá a foga. A szülei húszévesen válaszút elé állították: vagy férjhez megy, vagy kolostorba vonul. Az előbbit választotta, s már a második gyermekét hordta a szíve alatt, de elmondása szerint a házasélettől kirázta a hideg.

– Ödön szerint Héderváry úr hamarosan visszatér a városba – vigyorgott.

– Héderváry úr? – kérdeztük egyszerre Erzsivel.

Ostoba szívem hevesebben dobbant. Nem hallottam róla idestova hat éve.

– Mi történt vele? Tudunk róluk bármit? – kavargatta Erzsi a teáját. A két öcsém az egyik fa alatt vívott fakarddal életre-halálra szóló csatát, a mostohaanyám pedig Erzsi édesanyjával diskurált nem is oly messze tőlünk.

– Emmát gyorsan férjhez adták egy gazdag grófhoz, és messzire költöztek innét. Úgy tudom, Csanád is megnősült, de Ödön nem avatott be a részletekbe. Sokat nem beszélgetünk… bár ahhoz otthon is kellene lennie – szólt fanyarul.

– Lehet tudni, mikor tér vissza? – kérdeztem.

– Még mindig miatta emészted magad, kedvesem? – fogta meg a kezem együttérzőn Erzsi, mire csak vállat vontam.

– Egykoron jó partinak számított – közölte Vilma, majd mélyet sóhajtott. – Remélem, ez a szülés könnyebb lesz, mint a legutóbbi. Az nagyon megkínzott.

– Ne is beszélj róla. Rémálmaim vannak – legyintett Erzsi –, de legalább most az uram nem közeledik hozzám.

– Én nem bánnám, ha így is vágyna rám Ödön. Úgy érzem, csak elvégzi a kötelességét, s amint viselős leszek, meg is feledkezik rólam – folytatta remegő hangon Vilma. Felálltam, átöleltem, hogy erőt öntsek belé. Ráhajtotta a fejét a karomra, és elsírta magát.

Mindeközben egy asszony állt a parton, és a távolba meredt. Két napja látta egykori legjobb barátnéja a toronyban kísértő szellemet, és ha a legendák igazak, ez egyet jelent: hamarosan valaki meghal. De ki? Igazán nem hitt ebben a zagyvaságban, de szívesen diskurált róla. Szeretett a társalgás részese lenni, szerencsére sokan kedvelték. Az ura halála óta magányosnak érezte magát. Szerette őt, még ha gyermekük nem is született, ami mélyen elszomorította. A férjét hirtelen vitte el valamilyen nyavalya, s most már úgy érezte, tovább tudna lépni. A városban élt egy férfi, aki érdeklődését fejezte ki iránta… és sajnálatos módon Beatrix iránt is. Ez volt a végső törés a barátságukban… Ilonát sokszor foglalkoztatta a kérdés, hogy helyre lehet-e még hozni a kapcsolatukat.

Gondolataiba merülve nem érzékelte a veszélyt. Azt, hogy az egyik fa mögött megbújva bámulta őt valaki, tenyerét összedörzsölve. A férfi gonoszul mosolygott, minden ízében remegett az izgatottságtól. El sem hitte, hogy ily’ nagy szerencséje van. Gondolatban megveregette a saját vállát.

Nagyon szerette ezeket a pillanatokat. Testét átjárta a várakozás izgalma: amikor odalopózik az áldozata mögé, és az rájön, hogy itt az élete a tét. Mikor a szemébe rémület költözik, majd küzdeni fog minden erejével, végül feladja, teste elernyed a kezei között. S ő úgy érzi, igazságot szolgáltatott. Mert csak ő nyerhet ebben a csatában. Mert ő az erősebb. Mindig is erősebb volt. S amikor a nő majd meghal, az lesz a legmennyeibb érzés a világon.

Kedves Ilona! Elrendeltetett. Ezen a helyen jön el magáért a végzete…

Mindennap a Héderváry-ház elhagyatott kertjét pásztáztam, felbukkan-e Csanád. Vilma szavai felzaklatták az addig higgadtnak vélt lelkivilágom.

Mindezen felül levelet kaptam szeretett, távoli barátnémtől, Marikától.

„Kedves Zsófi!

Micsoda fejlemények! Micsoda történések! Képzeld, megint lecsapott az átok… ó, bár kevésbé teátrális sorokkal indíthatnám levelem, de megtörtént! Újra! Oly sok év után újra látták a fiatal leány kísértetét… pár nappal később pedig meghalt egy kedves ismerősöm, Ilona! Belefulladt a folyóba. Zsebeit megrakta kővel. Megölte magát – de miért?

Teljesen magam alatt vagyok, szegény jó uram és a gyermekem előtt igyekszem tartani magam, de ez az egész nagyon megvisel. Úgy örültem, hogy Marcellt végre nem szólítják el az ügyei, és támogatott a szomorú időkben. Az év ezen szakaszában mindig sok a teendője.

A várost mélyen lesújtották a történtek.

Tudom, alig pár hónapja jártál minálunk, de szívesen venném, ha újra meglátogatnál. Árpádka és az uram is örülne neked, hisz’ tisztában vagy vele, mennyire kedvelnek. Főleg a kis Árpádka: ő a mai napig emlegeti, mily’ jókat kacarászott a bábelőadásod alatt.

Kérlek, gyere el! Várom a soraid!

Drága barátnőd:

Marika”

Nem volt kérdés: amint tudok, útra kelek.

Manci összepakolt az útra, én pedig úgy döntöttem, szürkület előtt még kimegyek a kertbe. Jósika Miklós: Abafi könyvét vittem magammal. Szerettem ezt a 16. században játszódó regényt, nem először merültem el a világában. Leültem a padra, és lapozni kezdtem. Hamarosan arra lettem figyelmes, hogy a házunk előtt elhaladt egy hintó. Felkaptam a fejem, mivel nem volt ismerős. A lovak patájának dobogása hamarost abbamaradt. Felpattantam, és kisiettem a házunk elé. Kinéztem, de a kocsit sehol sem láttam. Átsétáltam a Héderváry család otthona elé, és akkor ért a felismerés: valaki hazatért a család tagjai közül.

S ez nem lehetett más, csak Csanád.

A kocsis elvezette a lovakat, a magas, szőkésbarna hajú férfi pedig besétált a házba.

A család kertje gondozatlan volt, gazos, és végtelenül szomorú látványt nyújtott. Mintha attól, hogy elfeledkeznek erről a házról, a fájdalmukról is el tudnának. Szomorúan sóhajtottam egyet. Szemem előtt megelevenedtek a fára mászások, a kergetőzések emlékei. Milyen boldogok voltunk! Akkor még senki sem sejtette, hogy mi vár a családra…

Erőt vettem magamon, és bementem a házba. Másnapra tervezett utazásom miatt már nem sok esélyem volt arra, hogy lássam Héderváry urat és beszéljek vele. Tudtam, hogy neki én semmit sem jelentek – soha egy sort nem írt –, én azonban akkor is a szívemben őriztem őt.

Vágytam rá, hogy lássam.

Belépve megelevenedett a múlt a szemem előtt. Átjárt az első bálom előtt érzett izgatottság, a legyezőmre kötött táncrendem iránt érzett büszkeség. Ételek és italok aromája szállt a levegőben, emberek beszélgettek és nevetgéltek. Emlékszem, amikor felcsendült a csárdásra invitáló zene és a zenészek húzták a talpalávalót, végre táncolhattam Csanáddal.

Szép emlékek…

– Zsófia.

Kinyitottam a szemem, és a szalonajtóban Csanád állt. Hosszú szakállat viselt, haja sem volt túl rendezett. Gyönyörű, kék szemei megtörten figyeltek engem.

Rá sem ismertem volna.

– Csanád – feleltem csöndesen.

Odabent furcsa szag terjengett: évek óta nem takarított ki itt senki. A tapéta megkopott, a levegőben szálló por csiklandozta az orrom.

Fejével bólintott, hogy ha akarom, kövessem.

Bementünk a fehér lepedőkkel letakart bútorokkal teli szobába. A kandalló előtti fotelról fellibbentette a takarót, majd nem messze onnan keresett egy másik ülőalkalmatosságot, hellyel kínált, majd leült. Megbontotta a már odakészített italt, és töltött magának. Elgondolkozva forgatta ujjai között a poharat, végül vállat vont és belekortyolt.

– Az idő nem bánt túl kegyesen a hellyel – jegyezte meg, mire lassan közelebb sétáltam. Magamhoz szorítottam a könyvem, és szomorúan ingattam a fejem.

Gyász… a gyász beitta magát a falakba.

– Mit akar itt, Zsófia? – érdeklődött, de nem nézett rám.

– Hírét vettem néhány napja, hogy hazalátogat, s épp kint olvastam a kertben, amikor elgördült előttünk a kocsija. Igazából nem gondolkodtam, csak idejöttem.

– Gyulai járatta a száját, nemde? – dőlt hátra a székben, és oldalra fordítva a fejét végre rám nézett. Sőt. Inkább végigmért. – Az ura nem hiányolja?

– Nem mentem férjhez – szegtem fel a fejem, mire döbbentem lebiggyesztette a szája szélét.

– Bölcs döntést hozott. Egyedül jobb – tette le a poharat, és gyors megfontolás után inkább az üvegből ivott.

– A családja többi tagja is követi majd? – érdeklődtem.

– A szüleim már sohasem lépik át ennek a háznak a küszöbét. Nem is szóltam nekik, hogy eljövök ide. A húgom a gyerekeivel van elfoglalva, nem ér rá e hellyel vesződni. Én sem maradok soká, csak… csak ide húzott a szívem, azt hiszem.