SenLinYu: ALCHEMISED

Copyright © 2025 by SenLinYu

Hungarian Translation © Bosnyák Edit

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

SenLinYu: ALCHEMISED

DelRey, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC, New York, NY, 2025

Fordította: Bosnyák Edit

ISBN: 978-615-6507-83-9 (epub)

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: Baldauf Tünde

A borítót készítette: Eva Eller, Regina Flath

Az előzéket készítette: Regina Flath

Szerkesztő: Váry Orsolya

Korrektor: Szemler Zsófia, Ligeti Szilvia

Tördelés: Tót Barbara

Műfaj: dark fantasy, dark romance

Jame-nek azért, mert rám talált.

A tartalommal kapcsolatos megjegyzések

Felhívjuk az olvasó figyelmét arra, hogy ez a regény a fantázia szüleménye, és háborús erőszakot, vallási bántalmazást, traumatikus eseményeket, öngyilkosságra való hajlamot, öncsonkítást, embereken végzett kísérleteket, egészségügyi kínzást, fajnemesítést, szexuális bántalmazást, nemi erőszakot és nekrofíliára való utalásokat tartalmaz. A szerző ezeket nem a saját kedvére jelenítette meg. Mivel a regény egyes szám harmadik személyben van megírva, szükségszerűen tartalmaz eltorzított nézőpontokat és téves értelmezések vagy elszalasztott lehetőségek miatt kialakult eseményeket.

ELŐHANG

HELENA NÉHA ELTÖPRENGETT AZON, vajon van-e még szeme, mert a sötétség sosem ért véget. Kezdetben arra gondolt, ha elég sokáig vár, megpillant egy fényfoltot, vagy megmenti valaki, de hiába várt, semmi nem történt.

Nem látott mást, csak a végtelen sötétséget.

Abban biztos volt, hogy van teste, mert érezte, hogy úgy csavarodik rá, mint egy ketrec, de képtelen volt megmozdítani, függetlenül attól, hogy elszántan próbálkozott, és minden erejét beleadta. A teste nem reagált. Mozdulatlanul lebegett, kivéve akkor, amikor kapott egy enyhe áramütést a tarkójába, amitől az izmok görcsösen rángatózni kezdtek. Ezek a rohamok olyan váratlanul értek véget, mint ahogy elkezdődtek, és Helena csak ezek alapján tudta mérni az időt.

Ezt azért csinálták, hogy ne sorvadjanak el az izmok, amíg sztázisállapotban van. Helena emlékezett erre a részletre. Emlékezett arra, hogy rabként került ide, és tartósították, de egy napon valaki majd eljön érte.

Egy darabig számolta az izomrángások között eltelt időt, hogy meghatározhassa a gyakoriságukat. Tízezer-nyolcszáz másodperc, vagyis három óra. Ez sohasem változott. Utána elkezdte számolni az izomgörcsöket is, de amikor a szám egyre nagyobb lett, abbahagyta, mert megijedt.

Kényszerítette magát, hogy valami másra összpontosítson a véget nem érő várakozás és a sötétség helyett. Mivel várnia kellett, igyekezett frissen tartani az agyát. Képzeletben nagyokat sétált, felidézte a sziklákat, az égboltot, az összes könyvet, amit valaha elolvasott, és az összes helyet, ahol valaha megfordult.

Ki kellett tartania, és ébernek kellett lennie, hogy készen álljon. Készenlétben kellett állnia.

Mindent el fog követni azért, hogy ne sorvadjon el.

1. FEJEZET

A FÉNY ÚGY HASÍTOTT HELENA AGYÁBA, mint a penge, és üvöltözést hallott. Az érzékelés még sohasem volt ilyen fájdalmas.

– Bassza meg! – kiáltotta valaki. – Hogy lehet az, hogy ez a rab ébren van?

A fény Helena szemébe és koponyájába fúródott. Vergődni kezdett, egy homályos fényfoltot látott, perzselő folyadék csúszott le a torkán, és zúgott a füle. Síkos ujjak ragadták meg a karját, de olyan erősen, hogy a csontjába is belehasított a fájdalom, ahogy felfelé húzták.

Helena tüdeje görcsösen rángatózni kezdett, amikor megtelt levegővel, és felöklendezte a folyadékot.

– Gyűlölöm ezt a sztáziszselét. Állandóan kicsúszik a kezemből. Hallgattassátok el, különben megfullad!

Helena feje koppant egyet a durva kőpadlón. Vakon kaparászott, miközben megpróbált felülni. Nem nyitotta ki a szemét, de a fény még mindig tőrként fúródott a koponyájába. Valami keményet letéptek a tarkójáról, és meleg folyadék csorgott végig a bőrén.

– Hogy lehet az, hogy ébren volt? Valaki elcseszte a dózist. Ne hagyjátok, hogy elmásszon!

Valaki megint elkapta Helena karját, és felrántotta a földről.

Kiszabadította magát, kinyitotta a szemét, és elindult a vakító, fehér fény felé.

– Megkarmoltál, te átkozott ribanc!

Helena egy erőteljes ütést kapott a tarkójára.

HELENA LASSAN TÉRT MAGÁHOZ, mintha a hullámzó és elérhetetlen felszín felé úszott volna. Be volt csukva a szeme, de érzékelte a fényt, és a fény által okozott fájdalmat.

Valami keményen és hidegen feküdt, és amikor megtapogatta, rájött, hogy egy fémasztal lehet.

Tompán hallotta a körülötte zajló beszélgetést.

– Nos? – kérdezte egy nő. – Ő volt az egyetlen?

– Igen – felelte egy férfi. – A többieket is kiszedtük, és csak ez a nő volt rosszul eltárolva.

– És eszméleténél volt, amikor kinyitottátok a tartályt?

– Igen. Azonnal üvölteni kezdett, amikor felnyitottuk a fedelet. Kis híján szívrohamot kaptam. Willems annyira megijedt, hogy majdnem visszaejtette a zselébe, és amikor kiszedtük, úgy küzdött, mint egy vadállat. Megkarmolt, mielőtt kiütöttük. Az infúzió be volt kötve, de a nyugtatót nem kapta. Valaki elcseszte.

– Ráadásul a nyilvántartásban sem szerepel, ami fölöttébb furcsa.

– Valószínűleg megfeledkeztek róla a nagy sietségben. Nem régóta lehet itt. A többieket megfelelően tárolták, mégis sokan meghaltak közülük. A tartályok túlnyomó részében csak csont és sűrű lé van.

A férfi feszülten felnevetett.

– Majd a Központban kiderítjük, ki ez – mondta unottan a nő. – Jól tetted, hogy idehívtál. Ez nem szokványos. Tudni akarom, hányan ébrednek fel. Az épségben maradt holttestek a feltámasztást követően a bányákba kerülnek, az élők pedig a Helyőrségbe.

– Természetesen. És szóljon pár jó szót az érdekemben! Én sem leszek már fiatalabb.

– A Legfőbb Nekromantának sok kérvényt kell elbírálnia, de jó munkát végeztél. Készíts elő egy teherautót a szállításhoz!

Léptek zaja és egy bosszús sóhaj hallatszott.

– Nem kell úgy tenned, mintha még nem tértél volna magadhoz – mondta a nő. – Tudom, hogy hallasz engem. Nyisd ki a szemed! Átalakítottam az érzékeidet, úgyhogy elviselhető lesz a fény.

Helena résnyire kinyitotta a szemét.

Zöld ködöt látott, és az alakok árnyékszerűek voltak. Jobbra tőle egy emberi alak mozdult, és Helena követte a szemével.

– Nagyszerű! Követed az utasításokat és a mozgást.

Helena meg akart szólalni, de csak egy halk nyögésre futotta tőle. Toll csattant, és zörögtek a papírok.

– Nos, 1273-as számú rab! Vagy a 19 819-es számú rab vagy? Két számod van, és egyik sem szerepel a nyilvántartásban. Esetleg van neved?

Helena hallgatott. Miután már nem rettegett annyira a fénytől, képes volt gondolkodni. Még mindig rab volt.

A nő türelmetlenül felmordult.

– Érted, amit mondok?

Helena hallgatott.

– Talán túl magasak voltak az elvárásaim, de hamarosan úgyis kiderül. Hozzátok!

Az alak eltűnt, és újak bukkantak fel helyette. Egy hideg kéz megfogta Helena csuklóját, és megcsapta az orrát a tartósítószerek és az égett hús szaga. Nekrorabszolgák. Helena igyekezett kivenni az arcokat, de még mindig homályosan látott.

Az asztal remegni kezdett, mintha egy kőpadlón tolták volna végig, és a remegés a koponyájára és a fogaira is átterjedt.

Utána olyan világos lett, mintha tűket szúrtak volna a retinájába. Halkan felnyüszített, és megint becsukta a szemét.

Felkavarodott a gyomra, amikor a hordágy megbillent, utána megint sötétebb lett, és dübörögve életre kelt alatta egy motor.

Meg kell szöknie. Megmozdult, és lánccsörgést hallott.

– Maradj veszteg!

A nő hirtelen visszatért, és valószínűleg odahajolt Helena füléhez.

Helena elhúzódott tőle, zihálva kapkodta a levegőt, és a megkötözött kezét rángatta. El kell menekülnie.

– Ne tedd még nehezebbé a napomat! – figyelmeztette metsző hangon a nő.

Helena tarkójához ujjak préselődtek, és egy energiahullám járta át az agyát.

Megint sötét lett.

HELENA TESTE GÖRCSÖSEN MEGRÁNDULT a fájdalomtól és a félelemtől, aztán magához tért.

Felült, tágra nyílt a szeme, és megpillantott egy fecskendőt. A láncok megfeszültek, Helena visszahanyatlott. Hevesen vert a szíve, és minden egyes dobbanás szúró fájdalommal járt.

– Na végre! – A nő ledobta a fecskendőt egy fémtálcára. – Remélem, ettől észhez térsz, és megered a nyelved!

Helena már nem egy hordágyon feküdt, és nem egy teherautóban volt. Kemény matrac volt alatta, és a levegőben a fertőtlenítő jellegzetes szaga terjengett.

A plafon szürke volt.

A fájdalom dacára energia járta át a testét, és izzani kezdett a keze, amikor megmozdította. Fokozatosan kitisztult a tudata, és élesebbé vált a tárgyak körvonala. A fém belemélyedt a csuklójába.

– Hagyd abba! Abból a bilincsből nem tudsz kiszabadulni, de a csontjaidat el fogod törni. Ha válaszolsz a kérdéseimre, megengedem, hogy felkelj, mielőtt a szer hatása elmúlik. Úgy tudom, ha fekve maradsz, az nagyon fájdalmas.

Helena képtelen volt megmozdulni, és egymást kergették a gondolatai. Valamiféle stimulánst adtak be neki. A testébe zárt energia az agyába áramlott, és a darabokra hullott, rémült gondolatai összeszedettebbé váltak.

– Helena Marino – mondta a nő, és papírzörgés hallatszott. – Az 1273-as számú aktád alapján halottnak kellene lenned. Leselejtezésre ítéltek, mert súlyosan megsebesültél, habár a sérüléseidet nem részletezték. De a 19 819-es megjelölés azt jelenti, hogy sztázisra lettél kiválasztva. – Megint papírzörgés hallatszott. – Ugyanakkor annak nincs nyoma, hogy megérkeztél oda, és alávetettek az eljárásnak. – A nő megcsóválta a fejét. – Tavaly augustus óta nem szerepeltél a rendszerben, vagyis tizennégy hónapja. És mégis abban a sztázisraktárban találtunk rád, ahová nem érkeztél meg. Vajon ez hogy lehet?

Helena lassan pislogott, és megpróbálta feldolgozni a hallottakat. Tizennégy hónap.

– Ennyi ideig senki nem marad életben tetszhalott állapotban. Hat hónapot is lehetetlen túlélni, még akkor is, ha tökéletesek a körülmények, és téged nem tároltak megfelelően. Szóval hogy kerültél oda? És ki rakott bele abba a tartályba?

Helena elfordította a fejét, és hallgatott.

A nő közelebb lépett az ágyhoz.

– Nem fogsz bajba kerülni. Mondd el az igazat, és megszabadulsz tőlem! Hol voltál, mielőtt beleraktak abba a tartályba?

Helena hallgatott, habár a szája mozogni akart. Remegni kezdett, mert a szívverése még jobban belepumpálta a szert az ereibe.

Senki sem maradt, akit megvédhetett volna, de nem akart együttműködni a fogvatartóival. Nem akarta megkönnyíteni a dolgukat. Abban sem fog segíteni nekik, hogy rendbe tegyék a nyilvántartásukat.

Ráadásul nem volt sehol a tartályon kívül.

– Hol voltál, mielőtt beleraktak abba a tartályba? – kérdezte hangosan a nő.

Helenának elszorult a torka, és gondolni sem akart a válaszra, mert az emlékektől darabokra tört.

Mielőtt bevitték a raktárba, őt is elfogták a többiekkel együtt. Ketrecekbe zárták őket a többi rabbal együtt, akiket azért vittek az Alkímia Toronyhoz, hogy a tanúi lehessenek annak az „ünnepségnek”, amit abból az alkalomból rendeztek meg, hogy a háború véget ért.

A meleg, nyári levegőben füst és vérszag terjengett, és a tömeg lelkesen éljenzett, amikor az Ellenállás vezetői meghaltak. Borzalmas érzés volt végignézni a halálukat abban a tudatban, hogy ez még nem a vég.

A feltűnési viszketegségben szenvedő nekromanták rendszeresen kiváltak a tömegből, és néhány másodperc elteltével az üveges tekintetű holttest felkelt. Az életre keltés segítségével visszahozták Helena egyik parancsnokát vagy bajtársát. Utána csíkokra hasogatták a bőrüket, láthatóvá téve a belső szerveiket, és őket használták fel arra, hogy kegyetlenül meggyilkolják a következő „árulót”.

Mire a kivégzések véget értek, a levegőben vörös vérköd terjengett.

Titus Bayard tábornok holttestét arra használták, hogy lassan megölje a feleségét, és megetették vele azokat a darabokat, amiket kivágott belőle.

Minden egyes halál kivájt egy darabot Helenából, és végül csak a gyász ürege tátongott a mellkasában. Miután senki nem maradt, akit érdemes lett volna a nyilvánosság előtt megölni, berakták Helenát a sztázistartályba.

A többi rab nem volt magánál, amikor lebénították őket, beleszúrták a tűket az ereikbe, ledugták a csöveket az orrukon, és rátették az oxigénmaszkot az arcukra. De Helena igen.

Ő tudatában volt annak, hogy mi történik vele, miközben bezárták a testébe, és magára hagyták a sötétben, arra várva, hogy jöjjön érte valaki.

De senki nem jött.

A nő csettintett egyet az arca előtt, és Helena felriadt a gondolataiból. A nő dühösen meredt rá.

– Egy adminisztrációs hiba nem fogja tönkretenni a hírnevemet. Ha nem felelsz a kérdéseimre, nem leszek ilyen könyörületes.

Helena megborzongott.

– Ezek szerint érted, amit mondok.

Helenának görcsbe rándult a gyomra, de összepréselte az ajkát.

A nő hozzá hajolt. Szögletes volt az arca, orvosi köpenyt viselt, és bosszúsan összeráncolta a szemöldökét.

– Talán adnom kellene egy kis ízelítőt.

A nő a kezét Helena nyakára szorította. Helena hangosan beszippantotta a levegőt, amikor a perzselően hideg energia átjárta a testét, és elindult a gerince felé.

Ez nem olyan volt, mint az áramütések a tartályban. Ez a nő kezéből indult, és tűként fúródott Helenába. Az energiahullám úgy rezgett keresztül rajta, mint egy hangvilla, és végül egy hullámhosszon rezonáltak.

A nő behajlította az ujjait, és a Helena testében lévő idegekbe fájdalom hasított. Elfojtott hangon felüvöltött, miközben a teste görcsösen vonaglott, és a bilincset rángatta.

– Maradj veszteg!

Helena egy csuklómozdulattól elernyedt. A mellkasától lefelé nem érezte a testét, mintha kettévágták volna a gerincét. Felforrt a vére a pániktól.

A következő csuklómozdulattól a zsibbadás megszűnt.

A nő végighúzta a sok szappanozástól megkeményedett kezét Helena karján.

– Most már érted?

A nő rezonanciája még mindig úgy szaladgált Helenában, mint az áram, zsigeri figyelmeztetésként. Remegő fejjel bólintott. Már régen rá kellett volna jönnie arra, hogy ez a nő egy vivimanta. A nekromancia ellentétes ikerpárja, amit az élőkön használtak a holtak helyett.

– Tudtam, hogy ez hasznos lesz. Tegyünk még egy próbát!

Helenának elszorult a torka, és a szemét könnyek perzselték. Minden egyes idegszála lüktetett, és zúgott a füle. Mi baj lehet abból, ha válaszol a nő kérdéseire?

– Hogy kerültél ide?

– Rrr… rakkt… a rakkt…

Helena nyelve nem akart működni.

– Ebből egy kukkot sem értek! – csattant fel dühösen a nő. – Beszélj paladiai nyelven!

Paladiai nyelv nem létezett. A nő északi akcentussal beszélt. Helena fel akarta hívni a figyelmét erre, de nem lett volna értelme. Nyelt egy nagyot, és tett még egy próbát, de a nyelve összemosta a szavakat.

A nő felsóhajtott.

– Feleslegesen pazarolom az időmet az ellenállókra. Talán ha kapsz egy áramütést az agyadba, eszedbe fog jutni, hogyan kell rendes nyelven beszélni.

A nő a tenyerébe fogta Helena fejét, és a rezonanciahullámok középen csaptak össze, mint a cimbalmok.

Minden vörös ködbe borult, és Helena állatias hangon felüvöltött.

A nő elrántotta a kezét.

– Ez meg mi a fene?

Helena nem tudta eldönteni, hogy a nő szaladgál-e körbe-körbe, vagy a szoba forog.

– Mi ez? Ki tette ezt veled?

A vörös köd lassan feloszlott. Helenának görcsösen rángatózott a keze, és csörögtek a láncok. Nem tudta, hogy a nő kérdései mire vonatkoznak.

– Csináltak valamit a tudatoddal – mondta izgatottan és döbbenten a nő. – Átalakították. Még sohasem láttam ehhez foghatót. Erről jelentést kell tennem, és egy specialistára van szükségem. Ennek még neve sincs! Ki kell találnom egy nevet. – Dünnyögni kezdett, mintha magában beszélt volna: – Transzmutációs korlátok az agyban. Ez hogy lehet? Még sohasem… minták vannak benne.

Megint megérintette Helenát, és Helena megborzongott, de a rezonancia ezúttal nem járt kínzó fájdalommal. Csak egy energialöketet kapott az agyába, amitől megint minden vörössé változott.

– Ez aprólékos, gyönyörű, professzionális munka. Egy vivimanta manuálisan átalakította az emberi tudatot.

Helena egy szót sem értett az egészből.

A nő lehajolt hozzá. A kék szeme és a szája körül apró ráncok húzódtak, és olyan ámultan méregette Helenát, mintha valaki váratlanul meglepte volna egy ajándékkal.

– Ha Bennet még itt lenne, ő is megcsodálná ezt a precíz munkát. – Helena tudatában úgy szaladgált a rezonancia, mintha ujjak tapogatóztak volna a koponyájában. A nő tekintete a semmibe révedt munka közben. – A legapróbb hibától is vegetatív állapotba kerültél volna, de a tudatod szinte teljesen ép maradt. Ez zseniális!

– Te… tessék?

Helenának végre sikerült kimondania egy szót.

– Kíváncsi vagyok, hogy néz ki.

A nő elment, és egy üveglappal tért vissza.

Helena résnyire húzta a szemét, és felismerte a rezonanciamonitort. A tudományos előadások és az alkímiai orvosi beavatkozások alkalmával gyakran használták. A gáz a reaktív részecskék segítségével tükrözte vissza a rezonanciacsatorna alakját és mintáját.

A nő a feje fölé emelte az üveglapot, másik kezét pedig Helena homlokára tette. Az üveglapok között lévő, halvány felhő felvette az emberi agy hozzávetőleges alakját, utána felbukkant benne a vonalak szövevényes hálója.

– Valószínűleg nem érted, amit látsz, de próbáld úgy felfogni, mintha a tudatod egy város lenne. A gondolataid különböző utcákon szaladnak végig ahhoz, hogy célba érjenek. Azok a vonalak az átalakított utcák. Korlátokkal vannak elzárva, ezért a gondolatok nem a természetes útvonalat követik az agyadban, hanem kerülő utakat választanak. Bizonyos területek teljesen el vannak barikádozva. El sem tudom képzelni, hogyan… ehhez elképesztő tudás szükséges.

A nő elhallgatott, letette az üveglapot, és érdeklődve végigmérte Helenát.

– Ki tette ezt veled? – kérdezte hangosan és lassan.

Helena megrázta a fejét.

A nő arckifejezése fenyegetővé vált, de végül meggondolta magát.

– Nos, az agyad állapotát figyelembe véve nem meglepő, hogy nem tudod. Az a csoda, hogy emlékszel a nevedre. – Megkopogtatta az ujjával a fémbilincset. – Ha jól sejtem, alkímiát tanultál.

Helena óvatosan bólintott.

– És nyilvánvalóan külföldi vagy.

Helena nyelt egy nagyot.

– Etrasi.

– Ó, akkor elég távol vagy az otthonodtól! Emlékszel a rezonanciarepertoárodra?

– Változatos.

– Hmmm… – A nő összeráncolta a szemöldökét. – Várjunk csak! Hallottam rólad. Te vagy az a tudós, akit a Holdfastok a szárnyaik alá vettek. Ez legalább tíz évvel ezelőtt történt, úgyhogy már biztosan elmúltál húszéves.

Helena szemét elfutották a könnyek, és bólintott.

– Tudod, mi történt a támogatóddal, Apollo elöljáróval?

– Megölték.

– Pontosan. És bizonyára a háborúra is emlékszel. Segítettél a Holdfast fiúnak abban, hogy porig égesse a várost? Úgy tudom, ti Lucnak szólítottátok.

Helenának elszorult a torka.

– Én nem… nem harcoltam.

A nő meglepetten felvonta a szemöldökét.

– Igazán? De az utolsó csatára bizonyára emlékszel.

Helena egy darabig némán tátogott, mert nem mozdult meg a nyelve.

– Mi… úgy értem, hogy… az Ellenállás elvesztette a háborút. Kivégzéseket tartottak, és végül… végül Morrough is felbukkant. Ő… ő vezette be Lucot, és meg… megölte. Utána engem elvittek a raktárba.

– Kik vittek oda?

Helena vágott egy grimaszt.

– Az élőhalottak.

A nő kuncogni kezdett.

– Ezt a kifejezést régóta nem meri használni senki. A Megnemhalók a Legfőbb Nekromanta leghűségesebb követői, függetlenül attól, hogy milyen alakban vannak. A halhatatlanság a kiválóságuk jutalma. Ebben az új világban csak azok halnak meg, akik nem érdemlik meg, hogy éljenek. A sértéseid dacára a barátaid hamuvá váltak, és mindenki meg fog feledkezni róluk. – A nő megkopogtatta az ujjával Helena homlokát. – De úgy tűnik, te sértetlenül megúsztad. Miért vetetted alá magad ennek a beavatkozásnak? És vajon ki…?

A nő hirtelen elhallgatott, felkapta a rezonanciamonitort, és eltűnt a függöny mögött.

Helena megkönnyebbülten felsóhajtott.

Átalakították az emlékeit?

Egy ügyes trükknek tartotta volna, ha nem látta volna a saját szemével a monitoron. Tudta, hogyan kell kinéznie egy agynak. Rendkívül magas fokú vivimancia kellett ahhoz, hogy valaki így át tudja alakítani a tudatot.

És ha valakin elvégezték volna ezt a beavatkozást, nem feledkezett volna meg róla.

De ő úgy érezte, semmiről sem feledkezett meg, legfeljebb csak arról, hogy súlyosan megsebesült.

Sérülésekre nem emlékezett, csak a döbbenetre, a gyászra és a félelemre.

Nyelt egy nagyot, sűrűn pislogott, és megpróbált valami másra gondolni.

Körbenézett, hogy felmérje a helyzetét. Nem tudta, mit adtak be neki, de rendkívül hatásos szer volt. A mellkasán egy zúzódás látszott ott, ahol beledöfték a tűt a szívébe, és minden egyes szívverésnél belehasított a fájdalom.

Végignézett magán. Az ágynak rácsos volt a korlátja, és a karja ahhoz volt hozzábilincselve. A karperec véresre dörzsölte a bőrét, és egy zöld színű fémpánt is volt mind a két csuklóján, a bilincs alatt.

Azokra legalább emlékezett. Az ünnepség alatt szorították a csuklójára.

Amikor a teste ragacsos volt a vértől, és a zsúfolt ketrecet csak halványan világította meg a fáklya fénye, alig tudta kivenni őket. De emlékezett rájuk.

A sztázistartályban állandóan a tudatában volt annak, hogy a csuklóján vannak. A jelenlétük miatt megváltozott a rezonanciája, és megakadályozták a transzmutációs manipulációt, hogy ne szökhessen meg.

A tartályban is érezte, hogy lumítium van bennük.

A lumítium a természeténél fogva összekapcsolta egymással a négy elemet, a vizet, a levegőt, a földet és a tüzet, és a folyamat során rezonancia keletkezett.

A Szent Hit tanítása szerint a rezonanciát az emberek az elemi Kvintesszencia istenétől, Soltól kapták ajándékba, hogy magasabb szintre emelkedhessenek. A világ sok részén a rezonancia ritka képességnek számított, de Paladiában nem, mert az volt Sol kiválasztott nemzete. A háború előtti népszámlálás alapján körülbelül a lakosság öt százaléka rendelkezett mérhető rezonanciaszinttel, és az előrejelzések szerint ez a szám a következő generációban még magasabb lesz.

A rezonanciát általában a fémek alkímiájába és a szervetlen vegyületekbe vezették bele, lehetővé téve az átalakítást és az alkimizálást. De egy sérült lélekben, amelyik fellázadt Sol természeti törvényei ellen, a rezonanciát el lehetett torzítani, és ez tette lehetővé a vivimanciát – azt a képességet, amit a doktornő Helena esetében használt –, valamint a nekromanciát, amit arra használtak, hogy nekrorabszolgákat hozzanak létre.

Mivel a lumítium a rezonancia eleme volt, fel tudta erősíteni és létre tudta hozni a rezonanciát az inert tárgyakban, ha kapcsolatba került velük, alkímiai szempontból formálhatóvá téve őket. De a lumítium túlságosan magasztos volt a halandók számára. Ha túl sokáig kerültek kapcsolatba vele, megbetegedtek, a rezonanciával rendelkezők pedig erős és fémes fájdalmat éreztek az idegeikben.

De a lumítiumból készült fémpántok látszólag nem betegítették meg Helenát, ami azt jelentette, hogy valamitől megváltoztak. A bennük lévő energiát összehangolták a rezonanciájával, ezért eltompították az érzékeit. Érezte a rezonanciáját, de amikor irányítani akarta, bizseregni kezdtek az idegei, és ezt az akadályt nem tudta leküzdeni.

Amíg azok a pántok a csuklóján voltak, nem számított alkimistának.

2. FEJEZET

VOLT EGY NEKRORABSZOLGA A KÖZELBEN. Miután Helena egyedül maradt, és képes volt összpontosítani, érezte a rothadó hús és a tartósítószerek szagát. A Megnemhalók bábuként használták a halottakat, és velük végeztették el a kellemetlen vagy alantas feladatokat. Helena azon töprengett, hogy vajon ezt mire használják, és körbenézett, hátha megpillant egy árnyékot a függönyök mögött.

– Marino? – suttogta alig hallhatóan valaki, és aztán bedugta a fejét a függönyök közötti résben. Fehér volt az arca és a haja. – Te vagy az, Marino?

Helena bólintott, és résnyire húzta a szemét, de nem ismerte fel a látogatóját.

– Grace vagyok. Ápolónőként dolgoztam a kórházban.

Grace besurrant a résen. Északi akcentussal beszélt, vagyis erősen megnyomta a mássalhangzókat.

– Sajnálom… egy kicsit össze vagyok zavarodva – mondta Helena.

– Nem számítottam arra, hogy itt leszel.

Grace odalépett az ágyhoz, és láthatóvá vált a fiatalos, beesett arca. Kíváncsian és rémülten méregette Helenát.

Helenának elkerekedett a szeme.

Grace arca, álla és orra tele volt hosszú hegekkel, amelyek nem egy baleset nyomai voltak. Szándékosan megvágta valaki.

Helena megpróbálta felemelni a kezét, de a bilincs megfogta.

– Mi történt?

Grace értetlenül összeráncolta a szemöldökét, azután megtapogatta az arcát.

– Ó, a hegek? Mindannyian így nézünk ki.

– Tessék? De miért tennének ilyet az élőhalottak?

Grace megrázta a fejét.

– Ne olyan hangosan! – Gyorsan körbenézett, beleszagolt a levegőbe, azután dühösen Helenára meredt. – Néha a Szürkéket használják a hallgatózásra. Itt is van egy. Nem érzed a szagát? Nem nevezheted élőhalottaknak a Megnemhalókat. – Lehalkította a hangját, és hozzátette: – Ha meghallja valaki, annak következményei lesznek.

Helena gyorsan bólintott, mert attól félt, ha ráijeszt Grace-re, akkor elmegy.

– Ezt nem a Megnemhalók csinálták – mondta Grace, és az arca felé intett. – Mi magunk csináltuk. A Megnemhalók bármit megtehetnek velünk, vagyis az ellenállókkal. Manapság Szürkéket használnak alkalmazottak helyett, és szívesen eljátszadoznak velük egy parti vagy egy átmulatott éjszaka után. – Vágott egy grimaszt. – Senki nem lép közbe, még a céhek tagjai sem, mert abban reménykednek, hogy így több esélyük van a halhatatlanságra. – Vállat vont. – De ha el vagy csúfítva, gyorsabban megszabadulnak tőled. Te hol voltál?

Helena igyekezett feldolgozni a hallottakat.

– Elvittek egy raktárba, miután… miután… Az Örök Láng még mindig…?

– Nem. – Grace megrázta a fejét. – Mindannyian meghaltak. Miután Lucot megölték, elvittek minket a Helyőrségbe, a duzzasztógát alatt működő gyárba. Nem mehetünk ki onnan. Hónapokon át tartó jó magaviselet kell az engedélyhez, és ezt kell viselnünk. – Felemelte a kezét, és megmutatta a csuklóján csillogó, szoros réz karperecet. – Reggel és este be kell jelentkeznünk, és kijárási tilalom van. Azokat, akik huszonnégy óra elteltével sem kerülnek elő… – Nyelt egy nagyot. – …levadásztatják őket a helytartóval, és a börtönigazgató fellógatja a holttestüket. Néha napokig ott lógnak, és miután rothadásnak indulnak, életre kelti őket, és egy darabig mellettünk „dolgoznak”, mielőtt a bányákba kerülnek. Állítólag ezt azért csinálja, hogy emlékeztessen minket a szabályokra.

– És kiket…? – kérdezte Helena, habár rettegett a választól.

– Lila Bayardot hozta vissza elsőként a helytartó – felelte némi habozás után Grace.

Grace mondott még valami mást is, de Helena nem hallotta, mert visszhangot vert a fejében, hogy Lila Bayard volt az első.

Nem, az nem lehet…!

– A börtönigazgató ráadta a paladinpáncélt, és kirendelte a kapuhoz őrködni – folytatta Grace. – Már régóta halott volt, valószínűleg elég messzire jutott. Az arca fele hiányzott, és elhagyta a műlábát, ezért készítettek neki egy acélrudat. Alig tud megmozdulni. Többnyire mozdulatlanul áll, és mindennap elsétálunk mellette. – Helena arckifejezése láttán lesütötte a szemét. – Csak csont és bőr, és a börtönigazgató ezt viccesnek találja.

Helena megcsóválta a fejét, mert nehezen tudott beletörődni abba, hogy Lila halott. De Lucot nyilvánvalóan csak azért tudták elkapni, mert megölték a paladinjait, akik megesküdtek arra, hogy az életük árán is megvédik az elöljárót.

Helena nyelt egy nagyot.

– De biztosan maradtak még valahol ellenállók.

– Az Ellenállás nincs többé! – suttogta dühösen Grace. – Miután az Örök Láng összes tagja meghalt, mi is letettük a fegyvert. Miért harcoltunk volna? A helytartó mindenkit megöl. A legapróbb gyanú is elegendő a halálhoz. A helytartó egy szörnyeteg segítségével vadászik. Nincs értelme a menekülésnek, sem az ellenállásnak, sem a szervezkedésnek, ha pusztán annyit érünk el vele, hogy meghalunk.

Helena egy darabig hallgatott, és Grace feszülten toporgott mellette.

– Ki a helytartó? – kérdezte végül.

Grace megrázta a fejét.

– Nem tudom. Sisakot visel, mint a Megnemhalók a háborúban. A Legfőbb Nekromanta túlságosan fontos ember ahhoz, hogy a nyilvánosság előtt mutatkozzon, ezért a helytartót küldi maga helyett. Úgy tudom, vivimanta, de nem olyan, mint a többi. Úgy öli meg az embereket, hogy nem ér hozzájuk.

– A rezonancia nem így működik – bukott ki önkéntelenül Helenából. – Egy elrendezés híján stabil csatornát kell létrehozni érintés útján, azután…

– Tudom, hogy működik a rezonancia, de a múlt héten a saját szememmel láttam, hogyan csinálja – sziszegte Grace. – Kevés gabona termett, és az, ami eljut hozzánk, többnyire rothadt. Néhányan élelmiszert csempésztek be a Helyőrségbe, és a börtönigazgató megneszelte, hogy a rabok szervezkednek. Tízen voltak, és nyilvánosan végezték ki őket. A helytartó egyszerre ölte meg őket, és tiszta munkát végzett, hogy tovább bírják a munkát a lumítiumbányákban. – Megborzongott, és halkabban hozzátette, mintha magában beszélt volna: – Számunkra nem maradt más, csak a túlélés. Csak ez számít.

– És miért vagy itt, Grace? – kérdezte Helena, és körbenézett. – Ugye nem a Helyőrségben vagyunk?

– Nem, ezt a helyet most Központnak hívják. Itt kísérleteznek a Megnemhalókkal. – Grace szemét elfutották a könnyek. – Három öcsém van. Túlságosan fiatalok voltak ahhoz, hogy besorozzák őket, ezért nem szerepeltek az Ellenállás névsorában. Grid hamarosan elég idős lesz ahhoz, hogy dolgozzon, úgyhogy ki fog jutni a Helyőrségből, és rendes bért fog kapni. Csak addig kell kihúznunk valahogy.

– Grace…

– A szemekért elég sokat fizetnek. Egy is elég lenne ahhoz, hogy hónapokig megéljünk.

– Miért van szükségük szemekre? – kérdezte döbbenten Helena.

Grace megrázta a fejét.

– Nem tudom. Engem csak a pénz érdekel.

Helena megszorította volna a kezét, ha nem lett volna az ágyhoz bilincselve.

– Ezt a folyamatot nem lehet visszafordítani, Grace.

Grace hisztérikusan felnevetett.

– Tudom, hogy a szem nem nő vissza. Ezért fizetnek érte annyit.

– Igen, de…

– Miért tartanám meg? Egy szemmel is végig tudom nézni, ahogyan a testvéreim éhen halnak. Nincs mit enni! – Grace már nem suttogott, és vörös lett az arca a dühtől. – Sejtelmed sincs arról, mi zajlik odakint. Hol voltál? Miért nem mentetted meg Lucot? Ez volt a feladatod! De kudarcot vallottál, Luc meghalt, és végignéztük a halálát. És a Bayardok is meghaltak. Az Örök Láng összes tagja meghalt, téged leszámítva. És szerinted a szemem miatt kellene aggódnom?

Mielőtt Helena válaszolhatott volna, közeledő léptek zaja hallatszott.

Grace arca eltorzult a rémülettől, és elszaladt.

A függönyöket félrehúzták, néhányan odaléptek az ágyhoz, és az a nő is köztük volt, aki kihallgatta Helenát. Feszült volt az arckifejezése.

A többiek bőre természetellenesen szürke volt, és Helenát kirázta a hideg, amikor megcsapta az orrát a tartósítószerek szaga.

– Ő az, és nem tud elmenekülni – mondta a nő. Vetett egy ideges pillantást a nekrorabszolgákra, azután ismét Helena felé fordult. – El kell vinnünk téged a Legfőbb Nekromantához. Végig akarja nézni a kivégzésedet.

Helenának elszorult a torka, és megrángatta a bilincseket.

– Nem!

Soha többé nem akarta látni Morrough-t. Akkor látta utoljára, amikor megölte Lucot.

Lucot, aki mindennél többet jelentett a számára.

Helena belépett az Ellenállásba, és hűséget esküdött az Örök Lángnak, de nem azért, mert hitt benne, hanem Luc Holdfast miatt. Az istenekben nem hitt, de Lucban igen, aki jó ember volt, kedves, és mindenkivel törődött.

Megesküdött, hogy bármit megtesz érte.

De a szeme láttára ölték meg.

– Nem! – ismételte meg újra, miközben kitolták a szobából.

Amikor odaértek a lifthez, Helena végre rájött, hogy hol van, és mi a Központ valójában. A freskókat lekaparták a falakról, és eltűntek az aranykeretes portrék, de a kovácsoltvas liftkaput felismerte.

Tízéves kora óta mindennap látta.

Az Alkímia Toronyban volt, a Holdfastok által alapított Alkímia Intézet szívében.

Ez volt a Központ.

– Mit tettetek? – kérdezte a szomorúságtól és a döbbenettől remegő hangon. – Mit tettetek?

– Higgadj le! – sziszegte dühösen a nő, miközben feszülten méregette a nekrorabszolgákat.

De Helena képtelen volt megnyugodni. Olyan érzése volt, mintha hazaért volna, de az otthona kényelmébe időközben belerondított valaki, és megfosztotta a szépségétől és az ismerős tárgyaktól.

Helena átszelte a fél világot azért, hogy itt tanulhasson. Luc nagyon büszke volt a családja által felépített intézetre. Az volt Paladia szíve. Helena Luc szemén keresztül fedezte fel, és ismerte a történetét és a jelentőségét. De most kifosztották és megcsonkították.

Majdnem belerokkant abba, hogy elvesztette Lucot, de ezt a veszteséget meg tudta gyászolni. Kibukott belőle a zokogás, és hangosan nyöszörgött.

A nő rátette az ujjait a tarkójára, és a körmei a bőrébe fúródtak.

Helena pörögve zuhanni kezdett.

Egy hosszú alagút. Örvénylő sötétség.

Hideg kezek és a halál szaga.

Amikor kitisztult a tudata, egy ágyhoz volt szíjazva. A feje fölött vakítóan világított egy lámpa, ezért a szobát nem látta.

Egy alacsony, pisze orrú férfi állt mellette, aki a homlokát és a halántékát tapogatta a nyirkos ujjaival, és a hajába is beletúrt.

– Be kell ismernem, hogy ez az emberi transzmutáció egyik remekműve – mondta. Pattogósan beszélt, magas volt a hangja, és az akcentusa arra utalt, hogy az ország nyugati részéből származik. – Még sohasem találkoztam ilyen magas szintű vivimanciával. Jól tette, hogy idehívott. – Egy darabig hallgatott, utána megköszörülte a torkát. – Az a helyzet, hogy ez… ez lehetetlen. Ezt nem lehet megcsinálni.

– Nyilvánvalóan meg lehet csinálni – felelte metsző hangon a nő, aki az ágy másik oldalán állt, a férfival szemben. – Itt van a bizonyíték.

– Igen, igaza van, dr. Stroud. Természetesen úgy van, ahogy mondja. De az agy vivimanciával való kezelése kényes eljárás. Ennek a nőnek a tudatát nagymértékben átalakították, ami tudományos szempontból lehetetlen. Az emlék rejtélyes dolog, és hajlamos arra, hogy megváltozzon, ha megpiszkálják. Az emlék nem egy bizonyos hely, hanem a tudat utazása. Egy ösvény. Minél fontosabb az emlék, és minél nagyobb utat járt be, az ösvény annál kitaposottabb. Ha nem járt be akkora utat, fokozatosan megkopik.

– Térjen a tárgyra! – mondta a nő, vagyis dr. Stroud.

– Igen, igen… Az agy bizonyos területeit át lehet alakítani. Számtalan emberi agyat felboncoltunk a laboratóriumban úgy, hogy az alany még élt, utána összeraktuk őket különböző módokon, és néha sikerrel jártunk, de néha nem. De ennek a nőnek nem az agyát alakították át, hanem a tudatát. Az emlékeit. – A férfi homlokán legördült egy verejtékcsepp, és rácsöppent Helena arcára. – Átalakítottak valamit, amit nem lehet átalakítani. Valaki szétszedte a tudatában lévő útvonalakat, és kerülő utakat készített az emlékek számára. Ehhez ismernie kellett ennek a nőnek az összes gondolatát és emlékét, és ez tudományos szempontból lehetetlen.

– Azt hittem, hogy a tudat a szakterülete – mondta egy rekedt, mély hang.

A férfi felnyüszített, és remegni kezdett a szája, mintha a sírás kerülgette volna.

– Az agy a szakterületem, őméltósága. – Meghajolt a hang tulajdonosa felé. – De ez a remekmű számomra felfoghatatlan. Bizonyára emlékszik arra, hogy mennyit fáradoztunk Bennettel a nemes cél érdekében… – Megköszörülte a torkát. – Nos, az emlékeket nem lehet regenerálni, mert a tudatnak és a léleknek kell elkészítenie őket. A lelket nem lehet kívülről megváltoztatni, mert az lázzal és…

– A felszínre lehet hozni azt, amit elrejtettek benne?

A férfi úgy tátogott, mint a partra vetett hal, és rémülten meredt a hang tulajdonosára.

– A Holdfastok meghaltak, és az Örök Lángot örökre kioltottuk – mondta a rekedt hang. – Vajon mit rejtettek el ennek a nőnek a tudatában?

Mindenki hallgatott.

– Ki vitte el a raktárba?

– A feljegyzések alapján Mandl volt a felügyelő, amikor odavitték – felelte dr. Stroud. – Ez még azelőtt történt, mielőtt előléptették, és áthelyezték a Helyőrségbe.

– Hívják ide!

Dr. Stroud bólintott, eltűnt, és a többi árnyék megmozdult.

Helena azonnal felismerte Morrough-t, amikor odalépett az ágyához.

A Legfőbb Nekromanta megváltozott, mióta utoljára látta. Amikor megölte Lucot, ember volt, de időközben mutáns lett belőle. Akkora volt, mint két férfi, a végtagjai több darabból lettek összerakva, és a darabok furcsa szögben álltak.

Helena először azt hitte, álarcot visel, mert az ünnepségen is álarc volt rajta, ami egy hatalmas, aranyszínű holdsarlót ábrázolt, és eltakarta a fél arcát.

De miután alaposabban szemügyre vette, rájött, hogy ez nem egy álarc. Morrough beesett arca egy koponyára emlékeztetett, és olyan áttetsző volt a bőre, hogy látni lehetett a csontot.

A szeme helyén fekete üregek tátongtak, mintha szénnel égették volna ki őket.

Ettől függetlenül látta Helenát.

Kinyújtotta Helena felé az egyik kezét, de a keze is furcsa volt. A bőr ráfeszült, és túl sok ízület és csont volt benne. Mielőtt hozzáért Helena bőréhez, a rezonanciája dárdaként hasított a nő koponyájába.

Mindent elborított a vörös köd.

Helena fülsiketítő üvöltést hallott, ami nem akart véget érni, miközben az agyában felrobbantak az emlékek, és a tudatát elárasztották a képek.

Haldoklókat és holttesteket látott maga körül, és véres volt a keze.

A padlón térdelt, és megpróbálta összeforrasztani a felsőtesteket, az arcokat és a végtagokat, újra és újra és újra. A testek a felismerhetetlenségig megégtek, és nem akartak elfogyni.

A rezonancia egyre mélyebbre hatolt, és az üvöltés egyre hangosabb lett.

Helena látta Lucot, olyan tisztán, mintha ott állt volna mellette. Gyönyörű volt az arca, és a kék szemében megcsillant az aranyszínű napfény.

Utána Luc eltűnt, és mindent elborított a vér. Csak a töredezett, vörös fényt látta a feje fölött, és csak az üvöltést hallotta.

Ő üvöltött. Rojtosra üvöltötte a hangszalagjait, sajgott a tüdeje és a torka, és minden egyes levegővétel alkalmával éles fájdalom hasított a szívébe.

– Ezt nem tartom célravezetőnek – dünnyögte az alacsony férfi, miközben védelmezőn eltakarta a fejét a karjával.

Kopogtatás hallatszott, dr. Stroud visszatért.

– Mandl mindjárt itt lesz, és magammal hoztam Siszeót – mondta. – Arra gondoltam, hogy talán tud valamit erről a rabról, mert kapcsolatban állt az Örök Lánggal. Ennek a nőnek egyébként is nullifikációra lesz szüksége. Siszeo behelyezhetné az eszközt, mielőtt elmegy.

Halk motoszkálás hallatszott, és Helena tekergetni kezdte a nyakát, amennyire a szíj engedte, hogy vethessen egy pillantást az árulóra.

Végül felbukkant egy kerek arcú, sötét hajú férfi, aki egy apró táskát tartott a kezében, és tisztelettudóan meghajolt a Legfőbb Nekromanta előtt.

Morrough Helena felé biccentett.

– Miféle vivimanciát használtak az ellenállók?

A távol-keleti férfi odahajolt Helenához, és szándékosan nem nézett a szemébe.

– Sajnálom, de ritkán kérték ki a tanácsomat, és kizárólag a kohászattal kapcsolatos ismereteim miatt.

Helena megkönnyebbülten felsóhajtott.

– Bizonyára tud valamit – jegyezte meg bosszúsan dr. Stroud. – Végtére is a laboratóriumaikban dolgozott. Legalább felismeri ezt a nőt?

Siszeo vetett egy futó pillantást Helenára.

– Azt hiszem, gyógyító volt – felelte halkan, utána a táskájával foglalatoskodott.

Helena alig észrevehetően megborzongott, és dr. Stroud résnyire húzott szemmel végigmérte.

– Igazán? Egy gyógyító? – kérdezte megvetően, azután megköszörülte a torkát, és körbehordozta a tekintetét a jelenlévőkön. – Természetesen tisztában voltam azzal, hogy néhány vivimanta támogatta az Örök Lángot. Valószínűleg azt hitték, hogy a mártíromságuk miatt könnyebben elfogadják őket, habár a Szent Hit visszataszítónak minősítette a képességüket. De azt nem tudtam, hogy ez a nő is közéjük tartozik. – Mindenki hallgatott, és dr. Stroudnak elvörösödött az arca. – Ha több időm lett volna arra, hogy átnézzem az Ellenállás nyilvántartását, valószínűleg rájöttem volna. De miért alakítaná át bárki egy gyógyító tudatát?

Siszeo meghajolt dr. Stroud felé.

– Ezt nem tudom.

Morrough felsóhajtott, mint egy fújtató.

– Ez a férfi semmit sem tud. Helyezze be a nullifikációt, utána távozzon!

Siszeo felemelte Helena csuklóját, és szemügyre vette a karperecet. Elég puha volt a keze ahhoz képest, hogy kohász volt.

– Ez egy régi modell. Nem fojtja el teljesen a rezonanciát.

Feltolta a bilincset Helena alkarján, amennyire csak lehetett, és Helena úgy érezte, az elfojtás recsegése is az agya felé csúszik.

Siszeo kitapogatta a csuklóján a két alkarcsont közötti mélyedést, azután megszorította Helena csuklóját, és dr. Stroud felé fordult.

– Pontosan itt.

Dr. Stroud száraz és kemény ujjai megszorították Helena csuklóját. Helena egy pillanatra érezte a nő rezonanciájának a bizsergését, utána az alkarja érzéketlenné vált, a teste pedig lebénult. Dr. Stroud kivett valamit a táskából, aminek gumós volt a nyele, és egy hegyes fémtű állt ki belőle.

Gyakorlott mozdulattal átdöfte Helena csuklóját, aki semmit sem érzett, mégis elszorult a torka, és felkavarodott a gyomra a látványtól. Dr. Stroud körkörösen mozgatni kezdte a szerszámot, a tű becsúszott a csontok közé, és a hegye kibukkant a másik oldalon.

Amikor dr. Stroud kihúzta a szerszámot, a tű hegye véres volt, és Helena csuklójában egy lyuk tátongott. A seb nem vérzett, mert a bőr, az izmok és a véredények azonnal beforrtak.

Dr. Stroud megmozgatta Helena kezét. Az érzékelés visszatért, de a bénulás megmaradt.

– Az idegek és az erek épségben vannak – jelentette ki.

Utána bedugott egy csövet a Helena csuklóján lévő lyukba, és Helena nem érezte a rezonanciát a bal kezében.

Mintha megfosztották volna az egyik érzékétől.

Érezte, hogy a cső benne van a csuklójában, és érezte a belőle áradó, halálos inerciát is.

Siszeo elővett egy fémszalagot, aminek az egyik oldala simára volt csiszolva, a másik pedig érdes volt. Becsúsztatta a csőbe, utána rácsavarta Helena csuklójára, bedugta cső másik végébe is, hogy lerögzítse, és végül több rétegben rátekerte Helena csuklójára.

Miután ellenőrizte, hogy mennyire szoros, és megigazította a rétegeket úgy, hogy pontosan egymásra simuljanak, egy kézmozdulattal összeolvasztotta őket, és Helena csuklóján egy méretre készült karperec csillogott, amit rezonancia nélkül nem lehetetett kinyitni.

Siszeo végül bedugott egy furcsa formájú fémdrótot a régi bilincs zárjába, ami kattant egyet, és a bilincs leesett.

Siszeo olyan óvatosan emelte fel, mintha egy különleges antik tárgy lett volna, beletette a táskájába, és átment az ágy túloldalára.

Helena még halványan érezte a rezonanciáját, miközben levegő után kapkodott, és igyekezett arra összpontosítani, hogy kicsoda és micsoda valójában, mert tudta, hogy hamarosan el fogja veszíteni önmagát.

Mire Siszeo a jobb kezére is ráerősítette az új karperecet, és eltávolította a régi bilincset, kopogtatás hallatszott, és belépett egy egyenruhás nő.

– Mandl börtönigazgató!

A nő magabiztosan lépdelt, de amikor megpillantotta Helenát, megtorpant, és elkerekedett a szeme a meglepetéstől.

– Mit tettél ezzel a rabbal, Mandl? – kérdezte fenyegetően Morrough, aki visszahátrált az árnyékba.

Mandl leborult a földre, és eltűnt Helena szeme elől.

– Őméltósága…! – nyöszörögte könyörgő hangon.

– Megmentettelek a Holdfastoktól és a Szent Hittől. Megmentettelek a hozzád hasonló nekromantáktól és vivimantáktól, akik úgy éltek, mint a patkányok, és rettegtek attól, hogy az Örök Láng megbünteti őket a „természetellenes képességük” miatt. Rangban azok fölé helyeztelek, akik le akartak igázni, és most kiderült, hogy elárultál engem?

– Nem, nem vagyok áruló! Hűséges vagyok az ügyhöz és magához is! Beismerem, hogy bosszút akartam állni. Azt akartam, hogy ez a nő szenvedjen. De nem vagyok áruló.

– Magyarázatot követelek.

Mandl feltérdelt, és lehajtotta a fejét.

– Ez a nő elárulta a vivimantákat, és megkínzott engem! – mondta remegő hangon. – Meg volt győződve arról, hogy jobb nálam, mert a Holdfastok intézetében tanult, és a vivimanciáját megáldotta az Örök Láng. Büntetést érdemelt.

Helena döbbenten meredt Mandlra.

– A féltékenység miatt hamisítottad meg a dokumentumokat? – kérdezte hitetlenkedve dr. Stroud. – Miért nem tettél jelentést a képességeiről?

Mandl összegörnyedt.

– Attól féltem, hogy kivételezni fognak vele, ha kiderül. Ha úgy döntöttek volna, hogy még hasznos lehet, nem kapta volna meg azt a büntetést, amit megérdemelt.

Dr. Stroud Mandl fölé hajolt.

– És szerinted miféle büntetést érdemelt?

Mandl nyelt egy nagyot.

– Úgy raktam bele a tartályba, hogy magánál volt. Azt akartam, hogy tudja, csapdába esett, és rettegjen attól, mit fogok tenni vele. Vissza akartam menni hozzá, de előléptettek, és áthelyeztek a Helyőrségbe. Attól féltem, csalódni fognak bennem, ha kiderül, mit tettem, ezért eltüntettem a nyomokat. De sohasem árulnám el az ügyet!

– Ez a nő tizennégy hónapot töltött a raktárban, és ennek nincs nyoma – mondta dr. Stroud.

– Biztosra vettem, hogy meg fog halni, és senki nem fogja megtudni, mi történt. Bocsássanak meg! Ez az egyetlen bűnöm, esküszöm.

Mandl megint elterült a padlón.

– Túlságosan nagylelkű voltam – dünnyögte Morrough, és belépett a lámpa fénykörébe. – Nem érdemelted meg az ajándékomat.

– Kérem, őméltósága! Adjon nekem még egy…!

Mandl hirtelen elhallgatott, mert egy láthatatlan erő talpra rántotta, és felhasította az egyenruháját, a mellkasával együtt.

Helena libabőrös lett, és görcsbe rándult a gyomra a félelemtől, amikor megcsapta az orrát a friss vér szaga, és megpillantotta a belső szerveket. A levegőt halk búgás töltötte meg, amitől remegni kezdett a tüdeje.

A felhasított Mandl nem halt meg.

Az egyik kezével megpróbálta távol tartani magától Morrough-t, a másikkal pedig igyekezett összezárni a sebet.

– Kérem, adjon még egy esélyt! Esküszöm, többé nem fogok csalódást okozni! Nem fogja megbánni!

– Nem, többé nem fogsz csalódást okozni nekem – dünnyögte szinte kedvesen Morrough, miközben benyúlt Mandl mellkasába, becsúsztatta az ujjait a tüdő alá, és kihúzott egy fémdarabot a szíve mellől.

Mandl holtan zuhant a földre.

Morrough halkan felsóhajtott, és szemügyre vette a tenyerén heverő, véres fémdarabot. A jellegzetes csillogás alapján Helena azonnal felismerte a lumítiumot.

Intett egyet a másik kezével, és egy nekrorabszolga bemászott az árnyékból, mint egy állat. A fiatal nő a nekrózis kezdeti stádiumában volt, kifejezéstelen volt az arca, és az Örök Láng kórházának egyenruháját viselte. Az egyenruha már elrongyolódott, és Helena látta, hogy a nő mellkasát fekete erek hálózzák be.

Amikor odaért Morrough-hoz, felállt, és amikor Morrough belenyomta a fémdarabot a mellkasa közepébe, a csont reccsent egyet, és az egyenruhán felbukkant egy fekete vérfolt.

A nő megborzongott, és az arcifejezése megváltozott. Botladozva hátrált néhány lépést, és miután végignézett magán, döbbenten felvisított.

– Nem, nem, ez nem lehet! Én nem…

– Többé ne okozz nekem csalódást, Mandl! – mondta Morrough. – Talán idővel kapsz egy jobb ereklyetartót, vagy visszakapod az eredetit.

Mandl holtteste felé intett, megint felhangzott a búgás, és miközben behajlította az ujjait, a nő mellkasán tátongó seb összezárult. Mandl holtteste felállt. Az egyenruhája el volt szakadva, véres volt a mellkasa, és kifejezéstelen volt az arca. A kórházi egyenruhát viselő nő nyöszörögve és könyörögve lezuhant a padlóra, és a mellkasán tátongó lyukat markolászta, mintha ki akarta volna tépni belőle a fémdarabot.

Dr. Stroud odament hozzá, és belerúgott.

– Inkább köszönetet kellene mondanod a Legfőbb Nekromantának azért, hogy egy vivimanta holttestével ajándékozott meg, és talán kaptál egy esélyt arra, hogy megbocsássanak neked, és visszatérhess a Helyőrségbe, börtönigazgató.

A nő kétségbeesetten felnyögött, és feltápászkodott.

– Köszönöm, őméltósága – mondta rekedt hangon, és botladozva távozott.

Dr. Stroud csatlakozott Morrough-hoz, aki Helena ágya mellett állt.

– Vajon hogy maradt életben tizennégy hónapon keresztül a sztázistartályban? – kérdezte.

Morrough hallgatott, de az ideges és izzadós férfi, aki a falhoz húzódott, megszólalt:

– Ez… ez valóban egy érdekes kérdés – mondta, és zavartan megigazította az inge gallérját, amikor Morrough ránézett a fekete szemüregével. – A távol-keleti barátunk – Siszeo felé intett, aki a szerszámait tisztogatta – azt mondta, hogy ez a nő egy régi típusú elfojtót viselt, ami nem blokkolta teljesen a rezonanciát. Talán ez megmagyarázza a tudata állapotát, és azt is, hogyan maradt életben.

Dr. Stroud résnyire húzta a szemét.

– Ezt hogy érti?

– Az átalakítást nem végezhette el egy másik személy. Azok az emlékek túlságosan mélyen vésődtek a tudatába. De mivel a barátunktól azt is megtudtuk, hogy ez a nő egy gyógyító, talán képes volt arra, hogy…

– Ezzel azt akarja mondani, hogy átalakította a saját tudatát? – vágott a férfi szavába dr. Stroud, és hitetlenkedve Helena felé intett.

A férfi nyelt egy nagyot, és az arca csillogott a verejtéktől.

– Nos, ez a legészszerűbb magyarázat. Legalábbis szerintem.

– És hogy maradt életben?

– Mindent elkövetett azért, hogy ne haljon meg. Talán egy tehetséges gyógyító esetében a csekély mértékű internalizált rezonancia is elegendő az önfenntartáshoz a test számára elfogadhatatlan körülmények között.

– Ez képtelenség! – csattant fel dr. Stroud.

– Ez lényegtelen – szólt közbe Morrough. – Elő tudjuk szedni azokat az emlékeket? Az Örök Láng nem követett volna el mindent annak érdekében, hogy elrejtse őket, ha nem lennének fontosak.

– Az Örök Láng rendjét eltöröltük a föld színéről, őméltósága. – Dr. Stroud szinte könyörgött. – Csak hamu maradt belőlük.

– Nem magának szólt a kérdés, dr. Stroud – mondta Morrough, miközben az ideges férfit bámulta.

– Nem… nem hiszem, hogy…

– Tűnjön innen!

A levegő megint búgni kezdett.

A férfi elsápadt, tisztelettudóan meghajolt, köszönetet mondott Morrough-nak a könyörületességéért és a türelméért, és kihátrált a szobából.

Morrough odament az ágyhoz, és Helena fölé hajolt.

– Mit rejtegetsz?

Helenának hevesen vert a szíve, és nem tudta a választ.

Dr. Stroud is Helena fölé hajolt, és résnyire húzta a szemét.

– Talán ha eltávolítanánk a frontális lebenyt, hozzáférhetnénk az emlékeihez, mielőtt elviszi a láz – mondta, és lassan végighúzta az ujját Helena homlokán. – Az is elképzelhető, hogy az útvonalak eléggé megváltoznának ahhoz, hogy visszafordítsuk a folyamatot. Megtiszteltetésnek venném, ha ellenőrizhetném az életfunkcióit, miközben őméltósága elvégzi az élveboncolást.

Morrough bólintott, és dr. Stroud megigazította az ágy fölött lógó lámpát.

– Elnézést! – szólt közbe halkan Siszeo, az áruló, aki időközben összepakolta az eszközeit. – Eszembe jutott egy apró részlet. Bayard tábornok feje megsérült a háborúban.

– És? – kérdezte bosszúsan dr. Stroud.

– Az agya meggyógyult, de a személyisége eltűnt. Nem emlékezett arra, hogy ki volt régen.

– Igen, tudjuk mi történt Bayarddal. Nem tudott beszélni, és a feleségének úgy kellett gondoskodnia róla, mint egy csecsemőről.

– Igen, elnézést. Természetesen tudják. Nem fontos.

Siszeo meghajolt, és elindult az ajtó felé.

– Várjon! – kiáltott utána dr. Stroud. – Legalább árulja el, hogy miért hozta szóba, ha már szóba hozta!

Siszeo megtorpant.

– Nem ismerem a részleteket, de úgy tudom, a háború vége felé megtalálták a gyógymódot, és elég komoly beavatkozásnak vetették alá a tudatát.

– És ki végezte el azt a beavatkozást? Egy sebész vagy egy gyógyító?

– Egy gyógyító, azt hiszem.

Dr. Stroud lebiggyesztette az ajkát.

– Bizonyára Elain Boyle.

– Nekem nem ismerős ez a név.

– Ő volt Luc Holdfast gyógyítója. Az ellenállók nem vették olyan komolyan az adminisztrációt, mint mi, de Boyle neve többször is felbukkant a háború utolsó évében, és a feljegyzések tanúsága szerint köztiszteletnek örvendett.

Stroud megkopogtatta az ujjával az ajkát.

– És hol van most? – kérdezte Morrough.

– Megölték, amikor elfoglaltuk az intézetet. Azt hiszem, a holtteste a bányákba került. Esetleg kideríthetnénk, hogy mi maradt meg belőle. – Dr. Stroud Siszeo felé fordult. – És pontosan mit tettek Bayarddal?

Siszeo megint meghajolt.

– Csak azért szereztem tudomást róla, mert az ellenállók abban reménykedtek, hogy a Távol-Keleten is alkalmaznak hasonló módszereket. Annak a gyógyítónak az volt a különleges képessége, hogy nemcsak az agyat tudta átalakítani, hanem a tudatot is. Be akartak hatolni Bayard tudatába, és belülről akarták meggyógyítani.

Dr. Stroud izgatottan kihúzta magát.

– De az animancia, nem gyógyítás.

– Nem tudom. Más kifejezést használtak. A tudat állítólag ellenáll egy másik tudat jelenlétének, de ez a gyógyító úgy vélte, hogy sok apró kezeléssel meg lehet csinálni. Mint amikor hozzászoktatnak valakit a méreghez.

– Immunissá akarták tenni a lelket… – dünnyögte Morrough, azután fenyegetően odalépett Siszeóhoz. – Az ellenállók megtalálták a módját annak, hogy az alanyok túléljék a lélek átalakítását? És maga erről nem tett említést?

Helena azt hitte, megint végig kell néznie, ahogyan felhasítanak valakit.

De Siszeo higgadtan meghajolt.

– Bocsásson meg! Rengeteg kérdést tettek fel nekem. Nem jutott az eszembe.

Morrough kelletlenül bólintott, azután Helena felé fordult, és úgy mérte végig, mintha még mindig nem mondott volna le az élveboncolásról azért, hogy válaszokat kapjon.

– Ha az ellenállóknak volt egy animantája, aki kifejlesztett egy módszert a tudatátvitelre, akkor talán ez a magyarázat ennek a nőnek az amnéziájára – jegyezte meg dr. Stroud. – Ha valaki be tud hatolni egy másik ember tudatába, akkor talán arra is képes, hogy megváltoztassa a gondolatokat és az emlékeket. Ezt sokkal valószínűbbnek tartom annál, hogy ez a nő átalakította a saját tudatát.

– Ha az ellenállók valóban kifejlesztették ezt a módszert, akkor annak óriási jelentősége van – mondta Morrough, miközben Helenát bámulta, aki a csontvelejében érezte a férfi rezonanciáját, mintha behatolt volna a húsába, és darabokra akarta volna szedni. – Kérdezze ki alaposan Siszeót erről az eljárásról, dr. Stroud, mielőtt elindul kelet felé, és jegyezzen fel mindent! Elkezdünk kísérletezni ezzel a módszerrel, hogy tökéletesítsük. Ha valóban meg lehet csinálni, akkor megkeressük ennek a nőnek az emlékeit, és kiderítjük, mit akartak ilyen gondosan eltitkolni előlem az ellenállók.

Morrough remegve felsóhajtott, és hátat fordított Helenának.

– De ha nem tévedek, a kísérletekhez egy animantára lenne szükségünk – jegyezte meg óvatosan dr. Stroud. – Biztosra veszem, hogy Bennet megtiszteltetésnek vette volna, ha ő kapta volna meg ezt a feladatot, de az én repertoáromban sajnos nem szerepel a lélek, és rajtam kívül csak egyvalaki jöhet szóba.

– Majd a helytartó elintézi.

Dr. Stroud elsápadt.

– De találtam egy…

– Más feladatom van a maga számára.

Dr. Stroud kelletlenül bólintott.

– Végtére is a helytartó volt Bennet kedvence – mondta Morrough, azután legyintett egyet, és elindult az ajtó felé. – Legalább elfoglalja magát valamivel a vadászaton kívül.

3. FEJEZET

HELENÁT MEGINT BETOLTÁK a Központ liftjébe, és miután a lift elindult, számolni kezdte az elsuhanó emeleteket.

Az Alkímia Torony évszázadokon keresztül építészeti remekműnek számított. Kezdetben az első Nekromancia Háborúnak állított emléket, és csak ötszintes volt. Akkoriban az alkímiai rezonancia misztikus képességnek számított, és varázslatnak tartották, a művelőit pedig mítoszok és titkok övezték, mint például Cetust, az első északi alkimistát.

De a Holdfastok és az intézet miatt ez a nézet megváltozott. Az alkímia mesterfokon művelhető és kitanulható Nemes Tudomány lett. Amikor az Alkímia Intézet kinőtte az épület falait, emeleteket húztak rá az alkimisták által kifejlesztett emelőcsigák segítségével. Két évszázadon keresztül ez volt az északi kontinens legmagasabb épülete, és egyre magasabb lett, miközben a körülötte elterülő város egyre nagyobbra nőtt, és egyre több diák lépett be a kapuján.

Az Északi Alkímia tudománya szorosan összefonódott a torony szerkezetével. Az öt alsó szintet „alapzatnak” nevezték, és itt kaptak helyet a legnagyobb előadótermek, amelyekben azok tanultak, akik még nem ismerték pontosan a saját rezonanciájukat, és nem voltak tisztában a transzmutáció alapelveivel. Az év végi vizsgák segítségével lehetett szintet lépni. Öt év elteltével a diákok többsége átvette a diplomát, és elhelyezkedett az egyik céhnél, néhányan azonban feljutottak a felfelé elkeskenyedő torony magasabban lévő szintjeire, ahol a kutatások folytak, és egy bizonyos területre specializálódtak. Azok, pedig, akik ennél is feljebb jutottak, még kevesebben voltak. Ők nagymester rangot szereztek.

A lift ott állt meg, ahol régen a kutatások folytak.

Helena résnyire húzta a szemét, hogy fókuszáljon, mert egyre homályosabban látott, és minden összemosódott körülötte. Végül betolták egy steril szobába, ami egykor laboratórium lehetett.

Kioldozták a szíjakat, és dr. Stroud ellenőrizte Helena pulzusát.

A singcsont és az orsócsont között lévő csőtől Helenának felkavarodott a gyomra. Amikor megmozdította az ujjait, érezte, hogy abban a keskeny résben lévő izmok, inak erek és idegek kénytelenek voltak helyet csinálni a nullifikációnak.

– Nagyszerű! – dünnyögte Stroud, utána elindult az ajtó felé, és mielőtt kiment, kiadta az utasítást: – Senki nem léphet be ide az engedélyem nélkül.

Az ajtó becsukódott, a zár hangosan kattant egyet, és Helena egyedül maradt.

Felült, de az izmai görcsbe rándultak attól a szertől, amit beadtak neki. Megpróbált felegyenesedni, leeresztette a lábát a padlóra, de amikor felállt, megroggyant a térde, és lezuhant a padlóra.

Egy belső hang menekülésre biztatta, de a teste nem engedelmeskedett az akaratának, ezért a gondolataiba merült.

Vajon valóban hiányosak voltak az emlékei?

Talán az Örök Láng mégsem aludt ki. Talán maradt belőle egy vörösen izzó parázs, ami csak a megfelelő alkalomra várt. Ettől a gondolattól felcsillant benne a remény. De vajon hogyan alakították át az emlékeit?

Tudatátvitel. Animancia.

Ezek a szavak ismeretlenek voltak a számára.

Újra és újra elismételte őket, és megpróbálta értelmezni a hallottakat. Lelkek és tudatok. Be lehet hatolni egy másik ember tudatába, és belülről meg lehet változtatni. És ezt a módszert az ellenállók fedezték fel?

Biztosan nem. A hívők számára a lélek szent volt, és nem lehetett megerőszakolni. Az Örök Láng a nekromanciát és a vivimanciát is veszélyesnek tartotta a halhatatlan lélek szempontjából.

A tudatátvitel és a tudatátalakítás nyilvánvalóan még azoknál is veszélyesebb volt.

Ugyanakkor Siszeo azt állította, az ellenállók fejlesztették ki ezt a módszert, amit még maga Morrough sem fedezett fel, pedig ő fejtette meg a halhatatlanság titkát.

És vajon kicsoda Elain Boyle? Helena még sohasem hallotta ezt a nevet, és abban is biztos volt, hogy ő az egyetlen gyógyító, és rajta kívül senkit nem jelöltek ki Luc mellé.

Luc csak azt fogadta volna el, amit az Ellenállás többi tagja is megkapott, a gyógyítást és az orvosi ellátást is beleértve. Abba is nehezen törődött bele, hogy saját paladinjai voltak, akik felesküdtek a védelmére, habár ez a hagyomány idősebb volt Paladiánál.

Dr. Stroud bizonyára tévedett.

Ugyanakkor Helena érezte, hogy el van rejtve benne valami, és megváltozott, de sejtelme sem volt arról, miféle titkot őriztetnek vele ilyen gondosan.

Megint görcsbe rándultak az izmai, és összegömbölyödött a padlón, mint egy halott pók, de egymást kergették a gondolatai.

Vajon Luc mit tenne most, ha még élne? Ha fogságba esett volna. Valószínűleg már kieszelt volna egy tervet. Rávette volna Grace-t, hogy vigyen el egy üzenetet, és nem egyedül szökött volna meg, hanem mindenkit kimenekített volna a Helyőrségből.

Luc ezt tette volna. És Helenának követnie kellett a példáját.

Nem fogja megint cserben hagyni Lucot.

HELENA ARRA SZÁMÍTOTT, hogy azonnal elkezdenek vele kísérletezni, de napokon keresztül semmi nem történt, az izomgörcsökön kívül.

– Elvonási tünetek – jegyezte meg lekezelően dr. Stroud, miközben ledugott egy csövet Helena orrán, hogy etetni tudják, és bekötött a karjába egy infúziót, amiben sóoldat volt. – Nem baj. Bizonyára megtanítottak arra, hogy elviseld a szenvedést. Végtére is a gyógyítóknak az a hivatásuk, hogy áldozatot hozzanak, nem igaz?

Mióta dr. Stroud megtudta, hogy Helena is vivimanta, de a háborúban ellenfelek voltak, nem rejtette véka alá az ellenszenvét.

Árulónak tartotta Helenát.

– Nem tetszenek ezek a rángások – mondta az egyik vizsgálat alkalmával, amikor Helenának rángatózni kezdtek az ujjai, és elejtette a csészét. – Ez nem a nullifikációs eszköz miatt van. Emlékszel, mikor kezdődött?

Helena megrázta a fejét, és megborzongott, amikor dr. Stroud perzselően hideg rezonanciája behatolt a bal csuklójába, beszivárgott a csontokba, és elkezdte mozgatni és forgatni.

– Az idegkárosodás arra utal, hogy többször is eltörted a csuklódat. Erre emlékszel?

Helena nem emlékezett arra, hogy valaha megsérült volna a keze. Az alkimistáknak és a gyógyítóknak jó kézügyességgel kellett rendelkezniük ahhoz, hogy irányíthassák és továbbíthassák a rezonanciát, ezért nagyon vigyázott a kezére.

– Az intézet aktáiban nincs nyoma, ezért valószínűleg a háborúban történt, de arról sincsenek feljegyzések.

Dr. Stroud előtúrta Helena intézeti aktáját, és alaposan kikérdezte a diákéveiről. Helena válaszolt a kérdésekre, mert attól félt, hogy dr. Stroudot arra is felhatalmazták, hogy megbüntesse, ha nem működik együtt vele.

Hol tesztelték először Helena alkímiai rezonanciáját? A hazájában, az Etras déli részén fekvő szigeteken, a paladiai nagykövetségen. Hány éves volt, amikor áttelepült Paladiába azért, hogy az Alkímia Intézetben tanuljon? Tíz.

Hány évet végzett el az Intézetben? Hatot.

Emlékszik arra, mikor halt meg Apollo Holdfast elöljáró? Igen, éppen egy előadáson ült Luckal.

Mikor csatlakozott az ellenállókhoz? Amikor a céhek megdöntötték a hivatalos kormányt, és az Ellenállás megalakult.

Ez a válasz egy cseppet sem tetszett dr. Stroudnak.

Mikor lett az Örök Láng rendjének tagja? Helena erre a kérdésre nem akart válaszolni, de dr. Stroud megszerezte a tagok nevét tartalmazó könyvet, és Helena esküje és neve is szerepelt benne, a saját vérével írva.

– Az Örök Láng Tanácsa tudta, hogy vivimanta vagy, amikor beléptél a rendbe?

Helena megrázta a fejét.

– Ezt kifejtenéd bővebben? – kérdezte bosszúsan dr. Stroud.

– Én magam sem tudtam, hogy az vagyok, és miután… miután mindenki megtudta, Lucot nem érdekelte. Az volt a véleménye, hogy nem a képességtől változik meg valaki, hanem attól, hogy mire használja.

– Milyen nagylelkű! – jegyezte meg fagyosan dr. Stroud, és belelapozott az aktába. – Igazán sajnálatos, hogy nem mondott le a tisztségéről. Talán nem kellett volna ennyi embernek meghalnia.

– A családja Kiválasztott volt – mondta Helena, habár tudta, hogy feleslegesen vitatkozik.

– Igen, a Nap kiválasztottja – morogta dr. Stroud. – Tudom, hogy az intézetben nem tanítottak modern asztronómiát, de tanulmányoztad valaha az új asztrológiai elméleteket? Végtére is a kereskedőszigetekről származol, úgyhogy bizonyára sokféle emberrel és eszmével találkoztál. Valóban azt hiszed, hogy a Nap lenézett a földre, kiválasztotta a kedvencét, és egyetlen napsugár olyan isteni képességekkel ruházta fel Orion Holdfastot, ami még a leszármazottait is feljogosította arra, hogy istenként uralkodjanak Paladiában? – Helena makacsul hallgatott, de dr. Stroud folytatta: – Az intézeti aktád tanúsága szerint éles elméjű diák voltál. Nem akarom elhinni, hogy bedőltél a Holdfastokról keringő történeteknek. Nézz a szemembe, és felelj a kérdésemre! Valóban úgy gondoltad, hogy a Holdfastokat megilleti az uralkodás joga?

Dr. Stroud megszorította Helena állát, és felemelte a fejét.

– Őket inkább megillette, mint a magához hasonló embereket – felelte Helena, mert érezte az orvos fenyegető rezonanciáját.

A rezonancia eltűnt, dr. Stroud elengedte Helena állát, és akkora erővel vágta pofon, hogy Helena beütötte a fejét a falba.

– Ha hozzánk csatlakoztál volna, nagyszerű dolgokat vihettél volna véghez. – Dr. Stroud felpattant, zihálva kapkodta a levegőt. – Lehettél volna valaki, de most egy senki vagy. Rosszul döntöttél, és meg fognak feledkezni rólad. Hamu vagy, mint a társaid, és elárultad a vivimantákat.

Miután Helena egyedül maradt, a vörösen izzó arcára szorította a tenyerét.

Az Ellenállás számára a háború a jó és a rossz csatája volt, a Szent Hit próbatétele. De Helenát személyes okok vezérelték.

Akkor is meg akarta volna menteni Lucot, ha nem lett volna Kiválasztott. Ha Luc közönséges halandó lett volna, akkor is ugyanígy dönt.

Vajon tehetett volna valamit, ami megváltoztatta volna a dolgok menetét?

Amikor Paladiába költözött, meg volt győződve arról, hogy az édenkertbe csöppent. Etrasnak nem volt ennyi ásványkincse, a rezonancia ritkaságnak számított, és az alkímiai céhek nem foglalkoztak az oktatással. Paladiában úgy érezte, hogy végre hazaért, mintha megtalálta volna a helyet, ahová tartozik.

Tisztában volt azzal, hogy az alkimisták között létezik egy hierarchia, ami a diákokat is megosztotta, és a hívő családok, amelyek szorosan együttműködtek a Holdfastokkal, automatikusan eltávolodtak a céhektől, de nem ismerte olyan jól a városállam politikai berendezkedését, hogy megértse az összefüggéseket.

De néhány diák nem szólt hozzá, kinevették, amikor kérdéseket tett fel, és kigúnyolták az akcentusa miatt, és azért, mert beszéd közben hevesen gesztikulált. Később megtudta, hogy azok céhes diákok, és jobban jár, ha messziről elkerüli őket.

Luc magyarázta el neki, hogy a céhes diákok úgy gondolják, Helena elvett egy helyet, ami a céheket illette volna. De Luc biztosította Helenát afelől, hogy tévednek. A családja nem a céhek számára alapította az Intézetet, hanem a Helenához hasonló diákok számára, vagyis azoknak, akik nem engedhették meg maguknak, hogy alkímiát tanuljanak. A céhes diákoknak nem is kellett volna bejárniuk az előadásokra, mert a helyük és a jövőjük biztosítva volt. Számukra az Intézet csupán egy státusszimbólum volt, és miután megszerezték a diplomát, elmentek.

Luc azt mondta Helenának, hogy ő különleges, mert az ötödik év elvégzése után is az Intézetben fog maradni, hogy tökéletesítse a tudását, felfedezéseket fog tenni, és meg fogja változtatni a világot. Be fogja írni a nevét a történelemkönyvekbe.

Miért választottak volna helyette egy céhes diákot?

Helena úgy érezte, hogy kilóg a sorból, de Luc mindig el tudta hitetni vele, hogy ez azért van, mert különleges, és be akarta bizonyítani Lucnak, hogy igaza van, és érdemes hinni benne. Nem fog csalódást okozni a Holdfastoknak.

A tanulásra összpontosított, és nem foglalkozott a politikával.

Luc néha beavatta bizonyos dolgokba. Elmondta neki, hogy a céhek szerint a családja gátat szab az alkímia tudományos fejlődésének és az iparosodásnak, azután a duzzasztógát alatt működő gyárak fekete füstfelhője felé intett. Azt is elmondta neki, hogy az apját azzal vádolják, hogy hanyagul irányítja az országot, ezért lemaradnak a többi nemzettől. És azt is elmondta neki, hogy a céhek azt javasolták, hogy az elöljáró csak vallási kérdésekkel foglalkozzon, és a céhek irányítsák az országot.

A céhek állandóan panaszkodtak és követelőztek, és úgy tűnt, Apollo elöljáró képtelen megfelni az elvárásaiknak.

Amikor az elöljárót meggyilkolták, a céhek elégedetten dörzsölték a tenyerüket, mert úgy érezték, végre elérkezett az ő idejük. Mivel Luc még csak tizenhat éves volt, reformokat terjesztettek elő: Paladiában többé ne a vallásos elit és a harcosok osztálya uralkodjon, hanem a frissen megalapított Céhek Törvényhozó Testülete.

Az Örök Láng rendje könnyedén leverte volna a céhek lázadását, ha Morrough nem bukkant volna fel a semmiből, és nem ajánlotta volna fel a halhatatlanságot, egy olyan életet, amire nincsenek hatással az évek és a sérülések, és nem az isteni erő, hanem a tudomány segítségével fedezték fel.

A céhek két kézzel ragadták meg ezt a lehetőséget, és felbukkantak a Megnemhalók. Eleinte kevesen voltak, és kiderült, hogy amellett, hogy halhatatlanok, magas szinten művelik az alkímiát is. Azok, akik bebizonyították, hogy hűségesek Morrough-hoz, hirtelen hatalomhoz és örök élethez juthattak. Az emberek tömegével csatlakoztak hozzájuk.

A testület egy „Új Paladiát” ígért a követőinek, és az elképzelés úgy fertőzte meg a lakosságot, mint egy betegség.

Amikor az Örök Láng lépéseket tett annak érdekében, hogy helyreállítsa a rendet, kiderült: a Megnemhalók a nekromanciához is értenek. Az összecsapások során megölt katonákat életre keltették, és a társaik ellen fordították. Így tettek szert egy hadseregre, ami az Örök Láng elesett harcosaiból állt.

A frissen megkoronázott Luc meg volt győződve arról, hogy Paladia lakói annyira meg fognak döbbenni attól a felismeréstől, hogy nekromantákkal szövetkeztek, hogy jobb belátásra térnek. A kontinensen évszázadok óta halálos bűnnek számított a nekromancia. Még a céhek sem mentek volna el ilyen messzire.

De Luc tévedett.

– HA VALÓBAN GYÓGYÍTÓ voltál, miért nem szerepel a kórház dokumentumaiban a neved? – kérdezte dühösen dr. Stroud, aki egy hatalmas papírkupaccal tért vissza.

Helena neve alig bukkant fel. Szerepelt az aláírása néhány gyógyszerszállítmányon, egy alapszintű alkímiai kés átvételi elismervényén, és néhány kérvényen, amelyeket a kímiai és kohászati tanszékekre nyújtott be alapanyagokért. A legérdekesebb az volt, hogy a harcban elesettek listáján is szerepelt a neve.

A dokumentumok tanúsága szerint Helena jóformán nem is létezett, és dr. Stroud ezt személyes sértésnek vette.

– Nos?

– A gyógyítás csodának számít, ezért senki nem kérkedhet vele – felelte Helena, felidézve azt, amit régen mondott neki valaki. – A betegek aktáján szerepel egy jel, ha én is… közbeavatkoztam.

Dr. Stroud beletúrt a kupacba, kihúzott egy dokumentumot, és Helena orra alá dugta.

– Erre gondolsz? – kérdezte, és rábökött egy vízszintes vonallal áthúzott holdsarlóra.

Helena bólintott.

– Hogy követtétek nyomon a kezeléseket?

Helenának elszorult a mellkasa és a torka.

– A gyógyítás nem kezelés.

Matias, aki a vallási hierarchiában a Sólyom rangot birtokolta, és az Örök Láng Tanácsának spirituális tanácsadója, és Helena közvetlen felettese volt, szigorúan meghagyta, hogy a vivimancia használatát nem lehet úgy dokumentálni, hogy piedesztálra emeljék. Azt mondta, hogy a vivimanciát csak az önzetlenség segítségével lehet megtisztítani.

Paladia távoli vidékein elég sok gyógyító volt, de a vivimancia ritkaságnak számított, ezért rengeteg szóbeszéd keringett arról, mire képesek a vivimanták. Azt beszélték, hogy rabszolgává tudják tenni az élőket, ugyanúgy, mint a nekromanták a halottakat, és megdöbbentő transzmutációkat képesek végrehajtani az élőkön.

Helena igazságtalannak tartotta ezeket a pletykákat, de mióta dr. Stroud kísérleti alanya lett, rájött, hogy van némi valóságalapjuk.

Dr. Stroud nem akart rabszolgát csinálni belőle, de remekül értett a bénításhoz és a transzmutációs manipulációhoz. Ha Helena túlságosan izgága volt, dr. Stroud összeforrasztotta a csontjait, hogy mozdulatlanul üljön, és néha órákat töltött ebben az állapotban. Az orvos szemmel láthatóan nagyon élvezte, hogy ez nem számít kínzásnak.

Amikor bejelentette, hogy elvesztette az érdeklődését, és nincs ideje arra, hogy Helenával foglalkozzon, Helena majdnem elsírta magát a megkönnyebbüléstől. Ezután két nekrorabszolga engedte ki a szobájából naponta többször, hogy sétáljon egy kicsit a folyosókon, és fusson néhány kört a liftház körül.

A nekrorabszolgák borzalmas látványt nyújtottak. A lila és szürke foltos bőrük fényesen csillogott a hullaviasztól, és a hályogos szemfehérjük vörös vagy sárga volt. Az ujjaik meg voltak feketedve és rohadva, és a tartósítószerek és a rothadás gyomorforgató bűze áradt belőlük. Csak akkor cipelték vissza a szobájába Helenát, miután összeesett a kimerültségtől.

A napok összefolytak, ezért Helena nem tudta, mennyi időt töltött a Központban. Nem tette ki a lábát az épületből, az ablakok pedig el voltak sötétítve, és be voltak zárva.

Az egyik sétája alkalmával váratlanul kilépett elé az egyik szobából egy férfi, akinek sápadt arca, keskeny orra volt, és gazdagon hímzett ruhákat és ékszereket viselt.

– Ő az? – kérdezte.

Helena megtorpant, és döbbenten beszippantotta a levegőt. Jan Crowther állt előtte, az Örök Láng Tanácsának egyik tagja.

– Crowther…?

A férfi elkapta a vállát, és közelebb húzta magához.

– Te ismerted Crowthert? – kérdezte, és az ujjain csillogó gyűrűk Helena bőrébe fúródtak.

Helena megpróbált kiszabadulni, de a nekrorabszolgák elkapták a karját, miközben Crowther lehajolt hozzá, vett egy mély lélegzetet, és kidugta a lila színű nyelvét, mintha meg akarta volna nyalni.

Helena hátrahőkölt, és alaposabban szemügyre vette a férfi arcát. A szeme hályogos volt, a szemfehérje sárga, a bőre porhanyós, és levendulaszag áradt belőle.

Ez nem Crowther volt.

Az egyik Megnemhaló magára öltötte a testét.

A Megnemhalók néha nem voltak képesek regenerálódni, például ha olyan súlyosan megsebesültek egy csatában, hogy a halhatatlan testük nem tudott meggyógyulni, de át tudták költöztetni magukat az egyik nekrorabszolgába. Az ellenállók ezért nevezték őket élőhalottaknak.

A megoldás nem volt tökéletes, mert az új test nem tudott úgy megújulni, mint az eredeti, ami szinte elpusztíthatatlan volt. Helena azt gyanította, hogy Morrough-t azért érdekli annyira a tudatátvitel, mert az a módszer lehetővé tette volna a Megnemhalók számára, hogy élő testekbe költözzenek.

A Crowther testét használó élőhalott felegyenesedett, és amikor végigmérte Helenát, megváltozott az arckifejezése.

– Én ismerlek téged – mondta halkan.

Elkapta Helena állát, megforgatta a fejét, és úgy tanulmányozta az arcát, mintha keresett volna valamit. Megfogta az egyik kezét, megtapogatta az ujjait, és amikor megmozgatta az új bilincset, Helena karjába belehasított a fájdalom.

A nekrorabszolgák tétlenül nézték végig az egészet.

Vajon ez a férfi a helytartó?

– Igen, ő az. – Dr. Stroud is kilépett a folyosóra, és bosszúsan összeráncolta a szemöldökét, amikor észrevette, hogy Helenát lefogják, de egy szót sem szólt. – Hamarosan vissza fogja nyerni az erejét.

Az élőhalott belemarkolt Helena hajába, mohón lehajolt hozzá, és a tekintetéből kétségbeesés áradt. Egy cseppet sem emlékeztetett Crowtherre, akinek mindig közönyös volt az arckifejezése.

– Láttam már valahol – mondta, és megrázta Helenát. – Hol láttalak téged?

– Ő volt a Holdfastok házi kedvence, céhmester – magyarázta Stroud.

A név hallatán az élőhalott vágott egy grimaszt, azonnal eleresztette Helenát, és az arca belilult a dühtől.

– Nem erre számítottam. Nekem azt mondták, ez egy különleges megbízatás.

– Ne ítéljen a külső alapján! Megmondhatja a helytartónak, hogy hamarosan átveheti a rabot. Ha jól tudom, meg akarta nézni a szobákat. – Dr. Stroud a lift felé intett. – Hamarosan el fogom készíteni az első főzetet, hogy kiderüljön, mikor tudjuk elkezdeni a kísérleteket. Hatalmas az érdeklődés. Máris többtucatnyi jelentkező van, pedig csak hetek múlva fogjuk hivatalosan bejelenteni. – Elégedetten kuncogni kezdett, de gyorsan észbe kapott, és megköszörülte a torkát. – Nehéz meghatározni, hogy melyik lesz a leghatásosabb összetevő. A kórház archívumából már kibogarásztam, amit tudtam, és a céhek archívumát is hasznosnak találtam. Korszakalkotó dolgokkal próbálkoztak, de csak maga tudta előállítani azt, amire szükségünk van, ezért kíváncsi vagyok a véleményére.

Az élőhalott bólintott, és dr. Strouddal elindultak a lift felé.

A nekrorabszolgák meglökték Helenát, hogy folytassa a sétát. Helena engedelmesen elindult, és megkönnyebbülten felsóhajtott. Ezek szerint nem ez a férfi volt a helytartó. Szerencsére Crowthert nem ismerte olyan jól, ezért nem viselte meg annyira, hogy életre keltették.

Meglepetten felkapta a fejét, amikor megpillantott egy portrét a falon.

Az Alkímia Torony régen tele volt műtárgyakkal és dekorációval, többek között azoknak a fontos alkimistáknak a portréival, akik az intézetben tanultak vagy tanítottak. Most csak egyetlen portré lógott a falon, és egy beesett arcú, szögletes állú, magas homlokú férfit ábrázolt.

Az alatta csillogó réztáblába az ARTEMON BENNET név volt belevésve, aki a dátumok tanúsága szerint nyolcvanéves korában halt meg.

Helena tisztán emlékezett erre a névre. Miután a Megnemhalók átvették a hatalmat a városban, felszólították a vivimantákat és a nekromantákat arra, hogy csatlakozzanak az ügyükhöz, és laboratóriumokat állítottak fel, ahol a Szent Hit igája alól felszabadult támogatóik megismerkedhettek a képességeikkel.

Azokat az ellenállókat, akikből nem csináltak nekrorabszolgákat, ezekben a laboratóriumokban használták fel kísérleti alanyként. Artemon Bennetet nevezték ki a tudományos és kutatórészleg vezetőjének, és azt beszélték róla, hogy előszeretettel kísérletezik az alkimistákon.

A portrénak az volt az egyetlen pozitív tulajdonsága, hogy kiderült belőle: Bennet halott.

Helena még mindig nem tudott mélyeket lélegezni, mert a sztázistartályban a szervezete hozzászokott ahhoz, hogy alig jut oxigénhez. Mire a séta véget ért, szédelgett, homályosan látott, és botladozva lépdelt.

A nekrorabszolgák elkapták, vonszolni kezdték, és csak akkor kapta fel a fejét, amikor elgurult mellette egy tolószék, és meghallotta a nevét.

– Marino?

A székben ülő lány nagyon sovány volt, és érdeklődve méregette Helenát. Neki is heges volt az arca, mint Grace-nek, egy pléd volt az ölébe terítve, és ugyanolyan bilincset viselt, mint Helena. Az egyik műtő felé tolták, aminek nyitva volt az ajtaja.

– Penny? – kérdezte döbbenten Helena.

Penny egy évvel volt idősebb nála, ő is alkímiát tanult az intézetben. Az elsők között csatlakozott az Ellenálláshoz, mert harcolni akart.

Az ápoló felgyorsította a lépteit, és a két lány nyújtogatni kezdte a nyakát, hogy lássák egymást.

– Mit fognak csinálni veled, Penny? – kérdezte Helena, miközben a nekrorabszolgák a szobája felé lökték.

Penny kihajolt a székből, és hátranézett.

– Igazad volt, Marino. Annyira sajnálom. Hallgatnunk kellett volna rád.

Helena nem tudta megkérdezni tőle, hogy ez mit akart jelenteni, mert az ápoló betolta Pennyt a műtőbe.

– Ma kiszállítalak – közölte dr. Stroud, amikor valamivel később belépett Helena szobájába az elmaradhatatlan papírkupaccal a hóna alatt. – Szedd össze magad!

– Elvisznek innen?

Dr. Stroud bosszúsan lebiggyesztette az ajkát.

– Igen. Más dolgunk is van, és a helytartó már vár téged. Gyere velem!

Helenának nem volt holmija, amit összepakolhatott volna. Az egyetlen ruhájában és a gyapjúpapucsában kísérték a lifthez.

A lift a torony negyedik emeletén állt meg, amelyet függőhidak kötöttek össze az intézet többi épületével. Paladia egy síkságon feküdt, ezért függőhidak biztosították a gyalogosok számára a közlekedést. Némelyik olyan keskeny volt, mint egy folyosó, némelyik viszont olyan széles, hogy üzletek működtek és kertek zöldelltek bennük, többtucatnyi emelet magasságban. Annyi volt belőlük a városban, hogy azok, akik az utcaszinten éltek, alig látták az eget, alig jutottak fényhez, és a nyirkos és áporodott levegő miatt állandóan megbetegedtek.

Helena lepillantott a campus pázsitját átszelő, kitaposott ösvényekre, és a torony főbejáratához vezető márványlépcsőre. Amikor utoljára látta ezt a lépcsőt, holttestek és vér borította.

Elfordította a fejét.

A jelenre kellett összpontosítania.

BELÖKTÉK EGY AUTÓ HÁTSÓ ülésére, és beült mellé egy nekrorabszolga, ezért középre kellett csúsznia. Az utasfülkét azonnal elárasztotta a rothadás szaga.

Helena öklendezni kezdett, de a tenyerét az orrára és a szájára szorította.

Dr. Stroud is beült mellé a másik oldalról, és miközben belelapozott a papírkupacba, nem adta jelét annak, hogy zavarná a szag.

Az autó keresztülhajtott egy hosszú alagúton, amelyet borostyánfényű elektromos lámpák világítottak meg, és amikor kiértek a szabadba, Helena vetett egy pillantást a felhős, szürke égboltra, ami kiszívta a világból a színeket. Az út újnak tűnt, de a város lebombázott, kiégett és összedőlt épületek formájában még mindig magán viselte a háború nyomait. A jelek szerint még nem kezdődött el az újjáépítés.

Amikor átkeltek a keleti szigetről a nyugati szigetre, a háború nyomait is maguk mögött hagyták.

Paladia a Novis-hegység tövében helyezkedett el, egy folyótorkolatban. A keleti sziget északi részén volt egy fennsík, ami a déli sziget csúcsa felé lejtett, és az Alkímia Torony a legmagasabb pontján állt. A város fokozatosan körbenőtte, és mostanra a sziget területe teljesen beépült. Itt kaptak helyet az ipari és kereskedelmi létesítmények, a kormányhivatalok és a perihélium katedrálisok, valamint az Alkímia Intézet.

A nyugati szigetet évszázadokkal később építették a robbanásszerű népességnövekedés miatt. Újabb volt, és nagyobb.

A háború idején a Megnemhalók a nyugati szigetet tartották az irányításuk alatt, az Ellenállás főhadiszállása pedig az Alkímia Intézetben volt, ahonnan meg tudták védeni a keleti szigetet. A városállam két részre szakadt. Mivel a fontosabb kikötők és az infrastruktúra a keleti szigeten voltak, a Megnemhalók el akarták foglalni, ezért jelentős kár keletkezett benne.

A nyugati sziget viszont szinte sértetlennek látszott. Az ég felé nyúló, hidakkal összekötött, csillogó épületek kifogástalan állapotban voltak.

Amikor Helena először vitorlázott fel a folyón, ami visszatükrözte a csillogó várost és a kupoláit, az volt az első gondolata, hogy Paladia olyan, mintha egy istenség letette volna a koronáját a hegy tövébe. Még sohasem látott ehhez foghatót.

Az autó aprónak tűnt, miközben keresztülszelte a nyugati szigetet, és egy másik hídon átkelt a város szárazföldön fekvő részére, ami a folyó és a hegyvidéki erdők közötti területen helyezkedett el.

A szárazföldön voltak a bányák és a szántóföldek, illetve itt voltak a legrégebbi családok birtokai is, amelyek több száz évvel ezelőtt csatlakoztak az intézethez.

Mivel Helenát a szárazföldre vitték, azt feltételezte, hogy a helytartó is egy birtokon lakik, amit vagy a háború idején sajátítottak ki a számára, vagy az egyik jómódú céhescsaládból származott, ezért a családja tulajdonában volt. A múlt században sokan meggazdagodtak az iparosodásból.

Helena kissé előredőlt, és érdeklődve szemlélte a környéket a szélvédőn keresztül.

Miután kihozták a Központból, kieszelt egy tervet.

Elég kicsi volt az esélye annak, hogy sikerül megszöknie. A bilincsek elfojtották a rezonanciáját, ügyetlenné tették a kezét, és nem képezték ki a harcra. A rezonanciájában rejlett az ereje. De ha meg tudott volna szökni, akkor sem lett volna hová mennie, és nem tudta, kiben bízhat meg, és ki bízna meg benne.

Ha együttműködik, talán túléli a tudatátvitelt, de ha túléli, akkor elárulja az Örök Lángot azzal, hogy átadja a fejében rejlő információkat.

A sztázistartályban állandóan azt mondogatta magának, hogy életben fog maradni, és ki kell tartania, habár nem tudta, miért akar kitartani.

Gyógyítóként arra használta a képességét, hogy megmentse a társait, és gondoskodjon arról, hogy Luc ne haljon meg. De mivel mindenki meghalt, többé senki nem vette hasznát a képességének.

De nem lesz áruló. Nem fogja átadni a Megnemhalóknak a fejében rejtőző információkat. Akkor inkább az öngyilkosságot választja a túlélés helyett.

Talán az erőszakra hajlamos fogvatartója a segítségére lesz ebben.

Grace azt mondta, a helytartó a gyilkosságot részesíti előnyben a vallatás helyett. Az erőszakra hajlamos férfiak többnyire indulatosak, mert nem az eszük irányítja őket, hanem az érzelmeik.

Ha Helenának sikerül kihoznia a sodrából a helytartót, talán hirtelen felindulásból meg fogja ölni, és ha elköveti ezt a hibát, akkor senki sem fogja megszerezni a Helena fejében elrejtett titkot. Még a legkiválóbb nekromanták sem tudták visszahozni a halálból a tudatot.

És vajon akkor Morrough mit fog tenni a helytartóval? Valószínűleg valami annál is rosszabbat, mint amit Mandllal tett.

Helena remélte, hogy így lesz.

Lucot talán nem tudja megbosszulni, de igazságot szolgáltathat Lilának.

Helena szíve fájdalmasan összeszorult a gondolattól, hogy Lila Bayard meghalt, letépték az arcát, és arra használták a holttestét, hogy bebörtönözze azokat, akiket régen megvédett.

Lila azon kevesek közé tartozott, akiket nem zavart, hogy Helena vivimanta. A háború idején szobatársak voltak. Nem volt túlságosan bensőséges a viszonyuk, mert Lila paladin volt, és gyakran volt távol, a fronton harcolt. De nem nézte le Helenát azért, mert ő nem vett részt az összecsapásokban.

Lilát rendkívül tehetséges harcos alkimistának tartották. Tizenöt éves korában lépett be az Örök Láng rendjébe, és bejárta az egész kontinenst azért, hogy információt gyűjtsön a nekromanciáról. Arról szólt az élete, hogy paladinként szolgálta az elöljárót.

Az emberek azt mondogatták róla, hogy az alkímia harcos istennőjének, Lumítiának a megtestesítője.

Helena nem értette, hogy tudták megölni Lilát, főleg azután, hogy Luckal végeztek. Lila az élete árán is megakadályozta volna, hogy Lucot elkapják. Megesküdött, hogy megvédi őt, és ezt halálosan komolyan vette.

Helena felriadt a gondolataiból, amikor megálltak egy ellenőrző pontnál.

Az út mellett magasodó fák csupaszok voltak. Az autó néhány mérföld megtétele után lekanyarodott a főútról.

Végigmentek egy hosszú bekötőúton, és miután kitárult előttük egy nehéz és díszes kovácsoltvas kapu, elindultak a kaviccsal felszórt behajtó végén sötétlő, hatalmas ház felé.

Az épület régi volt, és a homlokzatát úgy hálózták be a csupasz indák, mint a megfeketedett erek. A stílusa egy cseppet sem emlékeztetett a város modern eleganciájára. A száz év alatt megkopott díszítések fenyegető hangulatot kölcsönöztek az épületnek. A két épületszárny félkörívben kinyúlt előre, mint egy ölelő kar, és azokon is volt egy-egy torony, a ház középső részén pedig három. A kapu, a birtok körül magasodó fal és a gazdasági épületek közrefogták a kissé elvadult kertet.

Az autó leparkolt a ház bejárata előtt.

Miután mindannyian kiszálltak, Helena mélyen beszívta a friss levegőt, és megborzongott. Nagyon hideg volt, és a nyirkos, vidéki levegő beszivárgott a csontjaiba. Már megfeledkezett arról, hogy északon milyen kegyetlen a tél.

A bejárathoz vezető lépcső tetején álló nő szinte még gyereknek látszott, és egyáltalán nem illett a komor környezetbe. Göndör, világosbarna haja keretbe foglalta a hófehér arcát, a szeme kék volt, a méregzöld ruhája felső részére egy bordákra emlékeztető, fekete fűző simult, a dekoltázsába pedig egy madárkoponya volt tűzve, aminek a csőre a melle felé mutatott, az ujjain alkímiagyűrűk csillogtak, és rövid pálcát tartott a kezében.

Résnyire húzott szemmel végigmérte Helenát.

– Ezek szerint bárkiből lehet fanatikus – jegyezte meg, azután dr. Stroud felé fordult, és udvariasan elmosolyodott. – Üdvözlöm Spirefellben, dr. Stroud! A férjem már várja magukat.

A ház úrnője és dr. Stroud bement a házba, és Helena követte őket a nekrorabszolga testőreivel.

Az előcsarnokban egy halott inas állt, és Helena ereiben megfagyott a vér.

A Központban dolgozó nekrorabszolgákkal ellentétben ez a férfi friss halott volt, és Helenának az is megfordult a fejében, hogy talán életben van, vagy élőhalott. Az inas bőre nem csillogott a hullaviasztól, és elég fürgén mozgott, de az arca kifejezéstelen volt.

Valószínűleg nemrégiben ölték meg. Grace azt mondta, a Megnemhalók nekrorabszolgákat alkalmaznak, és egy jómódú család nem viselte volna el a bűzt, ami azt jelentette, hogy rendszeresen le kellett cserélniük a személyzet tagjait.

Helenának görcsbe rándult a gyomra, amikor körbenézett.

Az előcsarnok tágas volt és hideg, és azonnal megakadt a szeme egy vérfolton.

Döbbenten szippantotta be a levegőt, és elfordította a fejét.

– Mi a baj? – kérdezte dr. Stroud.

– A vér – nyöszörögte Helena.

Eszébe jutottak a kivégzések, a levegőben terjengő bűz és a véres, fehér márvány.

Dr. Stroud körbenézett.

– Hol?

Helena a vérfolt felé bökött, de dr. Stroud értetlenül összeráncolta a szemöldökét. Helena megint odanézett, és rájött, hogy tévedett.

Az előcsarnok közepén álló asztalon egy csokor vörös rózsa illatozott.

– Nem fontos – dünnyögte.

A ház úrnőjének tekintete ide-oda cikázott dr. Stroud, Helena és a virágcsokor között, azután elmosolyodott, keresztülvágott az előcsarnokon, és bement egy ajtón.

– Te maradj itt! – mondta dr. Stroud Helenának, és becsukta maguk mögött az ajtót.

Helena egyedül maradt a nekrorabszolgákkal.

A házban nyomasztó félhomály uralkodott, és a kovácsoltvas díszítések dacára egy barlangra emlékeztetett. A széles lépcső több fordulóra tagolva kanyargott fel az emeletekre. A ház többi részébe vezető, sötét folyosókat csak halványan világították meg a falikarokban lobogó gyertyákat utánzó, elektromos lámpák. A magas plafonon lévő ablak pontosan az előcsarnok közepén álló asztal fölött volt, és a márványpadlóba egy fekete minta volt kirakva mozaikokból, de Helenának felülről kellett volna látnia ahhoz, hogy ki tudja venni, mit ábrázol.

A ház piszkosnak tűnt, habár semmi nem volt poros, Helenának mégis az volt a benyomása, hogy nem tartják rendben. Áporodott volt a levegő, mintha hullákat tároltak volna valahol.

Kinyílt az ajtó, és dr. Stroud behívta Helenát.

A szoba két hatalmas ablaka a hátsó kertben lévő sövénylabirintusra nézett. A fehér függönyöket elhúzták, hogy beengedjék a szürke fényt. A ház úrnője egy fotelben ült, és az ablak előtt egy sötét alak állt.

Helena tarkóján felállt a szőr, miközben dr. Stroud elkapta a karját, és a fehér bőrű, ősz hajú férfi felé húzta.

Ezek szerint öreg. Valószínűleg a céh egyik pátriárkája lehet.

Helena találkozott néhánnyal az intézetben, és kivétel nélkül önteltek voltak, betegesen ragaszkodtak a hatalmukhoz és a rangjukhoz, és kikövetelték maguknak a tiszteletet.

Az efféle embereket könnyen lehetett manipulálni. Ha Helena megtagadja az engedelmességet, ez a férfi el fogja törni a nyakát.

Remélhetőleg két héten belül halott lesz.

Amikor a férfi megfordult, Helena megszédült, és megroggyant a térde.

Ez a férfi nem volt öreg.

A vascéh örököse volt, Kaine Ferron.

Helena döbbenten meredt rá.

Kaine azok közé a céhes diákok közé tartozott, akik a diploma megszerzése után is az intézetben maradtak. Évfolyamtársak voltak Helenával, találkoztak az előadásokon, és egy darabig mind a ketten a felsőbb szinteken lévő laboratóriumokban dolgoztak asszisztensként.

Helena agya képtelen volt felfogni, hogy Kaine Ferron áll előtte.

A férfi fekete hajából eltűnt a szín, és olyan fehér volt a bőre, mintha holdfénybe mártották volna.

Helenának megfordult a fejében, hogy talán ő is egy hulla, mint Crowther, akivel a Központban találkozott, de a férfi szürke szeme tisztán csillogott, fehér volt a szemfehérje, fekete volt a pupillája, és a bőrét nem hálózták be a fekete erek. Helena valójában egyetlen eret sem látott, mintha a férfi bőre alatt higany keringett volna.

– Elhoztam magának az Örök Láng utolsó életben maradt tagját, helytartó – mondta büszkén dr. Stroud, mintha egy díjat adott volna át a férfinak. – Ha jól tudom, ismerik egymást, mert évfolyamtársak voltak az Alkímia Intézetben.

– Alig ismertem őt.

– Tudom, hogy megtette a szükséges előkészületeket, de nincs miért aggódnia – mondta dr. Stroud, miközben leült. – Ezt a nőt nem tanították meg harcolni, úgyhogy könnyen kezelhető lesz.

Ferron végigmérte Helenát, és bólintott.

– Igen, ebben biztos vagyok.

Dr. Stroud megköszörülte a torkát, mintha zavarba jött volna a helytartó szűkszavú válaszaitól.

– Nos, a Legfőbb Nekromanta valamiféle eredményre számít még a téli napfogyatkozás előtt. Az utasításai alapján magának el kell végeznie ezen a rabon az időleges tudatátvitelt, amilyen gyakran csak lehet, és miután hozzászokott a tudatához, bizonyára könnyedén vissza tudja állítani a transzmutációs eljárás előtti állapotot, és hozzá fog férni az elrejtett emlékekhez. Utána visszaviszem a rabot a Központba, mert a Legfőbb Nekromanta is kíváncsi arra, hogy mi van a fejében.

Ferron bólintott.

– Bizonyára tudja, hogy ez a megbízatás elsőbbséget élvez a többi kötelezettségéhez képest.

A ház úrnője felpattant, és remegett a keze a dühtől.

– Valóban azt akarja, hogy ez a nő a házunkban lakjon? – csattant fel. – Ez igazságtalanság! Még csak nem is paladiai. Miért nem viszik át őt is a Helyőrségbe? Rengeteg társasági eseményt szerveztem erre a szezonra, és három vacsorát már le kellett mondanom úgy, hogy ki kellett találnom egy elfogadható indokot. Tőlem senki sem kért engedélyt arra, hogy beköltöztessen ide egy rabot. Nézzen csak rá! Ha valaki meglátja, rólunk fog beszélni az egész város.

– Fogd be a szád, Aurelia! – szólt rá metsző hangon Ferron, de nem nézett rá.

– Sajnálom, de a Központban ez a ruha volt kéznél, és nem jutott az eszembe, hogy át kellene öltöztetnem, mielőtt idehozom – szabadkozott dr. Stroud.

Remegni kezdtek az ablakok, és egy széllökés süvített keresztül a házon. Dr. Stroud rémülten összerezzent, de a helytartó és a felesége nem vett róla tudomást.

– Ez nem akkora probléma – mondta Ferron. – Találni fogunk egy megfelelő öltözéket. A feleségemnek rengeteg ruhája van.

Aureliának elkerekedett a szeme.

– Oda kell adnom neki a ruháimat?

– Valahogyan meg kell különböztetnünk a személyzet tagjaitól. Vagy inkább csináltassak neki valamit?

Aurelia döbbenten beszippantotta a levegőt, és megrázta a fejét.

– Nagyszerű! – mondta vidáman dr. Stroud, miközben Aurelia majdnem felrobbant a dühtől. – Akkor vizsgálja meg a rabot, helytartó!

– Itt? – kérdezte Ferron.

– Csak egy előzetes vizsgálatra gondoltam, hogy feltehesse az esetlegesen felmerülő kérdéseit, mielőtt elmegyek. Vagy inkább kimenjünk?

– Nem, nyugodtan itt maradhatnak.

A helytartó Helenához lépett. Talpig feketében volt, a zakójába és a mellényébe varrt, fekete hímzést csak akkor lehetett észrevenni, amikor megcsillant rajta a fény, és a nyaka köré egy hófehér selyemsál volt tekerve.

Kevés fémet viselt ahhoz képest, hogy céhes alkimista volt, pedig az alkimisták többsége tele volt fémmel gyűrűk, sétapálcák és fegyverek formájában, sőt a ruháikba is belehímeztették. A különleges alkimisták, például a piromanták, mindig viselték a szikragyűrűiket. Csak kényszer hatására váltak meg tőlük.

Aureliát elborították a fémek, de Ferront nem.

Ferron lehúzta a kezéről a fekete kesztyűt, és Helena megpillantotta a hosszú, fehér ujjait.

Grace azt mondta, a helytartó vivimanta. Ezért nem volt szüksége fémre.

Helena el akart húzódni tőle, mert még élénken emlékezett dr. Stroud vizsgálataira, de nem tudott megmozdulni.

Ferron pókhálószerű rezonanciája szinte észrevétlenül, anélkül, hogy a férfi hozzáért volna, behatolt a testébe, és gúzsba kötötte. Ez a rezonancia nem olyan volt, mint Morrough-é, nem kezdett el búgni tőle a levegő. Ha nem akadályozta volna meg Helenát a mozgásban, észre sem vette volna a jelenlétét.

De amikor Ferron hozzáért az ujjával a halántékához, izzani kezdett a teste, mintha áramütés érte volna, és a rezonancia beszivárgott a koponyájába. A szoba és a helytartó eltűnt, és megrohanták az emlékek, mintha egy zoetrópot nézegetett volna.

A Spirefellbe vezető út. Penny. Dr. Stroud kihallgatásai. A Crowther testét viselő élőhalott a toronyban. Azok a beszélgetések, amelyek a feje fölött zajlottak le a tudata feltárásáról, miközben az ágyhoz volt kötözve. Ferron még mélyebbre hatolt, és az emlékek elhalványultak. A helytartó úgy lapozgatott Helena tudatában, mint egy könyvben, az érdekes információkat keresve.

A férfi visszalapozott egészen a sztázistartályig, az állandó sötétséget gyorsan átugrotta, és eljutott egészen a toronyig, a vérig és a kórházban töltött évekig.

Helena csak ekkor döbbent rá, milyen jelentéktelen és monoton volt az élete.

A rezonanciától az agyát végül fokozatosan elborította a vörös köd. Ferron leeresztette a kezét, és egy darabig szótlanul meredt rá.

– Nos… – mondta végül.

– Különleges, igaz? – kérdezte dr. Stroud.

– Valóban az. A háborúnak vége, Marino. Mit rejtegetsz a fejedben?

Valami olyasmit, amivel meg tudja védeni Lucot.

– Holdfast meghalt – közölte fagyosan a helytartó, mintha kiolvasta volna választ Helena tekintetéből. – Az Örök Láng kialudt. Már senkit nem tudsz megmenteni.

– Vannak kérdései? – kérdezte dr. Stroud.

Ferron megrázta a fejét.

A bénulás hirtelen elmúlt, és Helenát ez olyan váratlanul érte, hogy megroggyant a térde, és összeesett. Rázuhant a kezére, és a csuklójába izzó fájdalom hasított, ami azonnal felkúszott a válláig.

Aurelia halkan felnevetett.

– Úgy tudom, többször is találkozott Siszeóval, mielőtt elindult kelet felé – mondta dr. Stroud, tudomást sem véve Helenáról. – Az első kezelés után ideküldök valakit, hogy megbeszélhessék, milyen időközönként fog beszámolni nekünk az eredményekről.

– Igen, részletesen tájékoztattak erről a tervről – felelte színtelen hangon Ferron. – El fogom végezni azt a feladatot, amivel megbíztak. Viszontlátásra, dr. Stroud!

A helytartó átlépett Helena fölött, és kiment a szobából.

Helena megpróbált felülni, de mivel a kezét nem tudta használni, az oldalára kellett fordulnia, és a könyökével kellett ülő helyzetbe küzdenie magát.

Mire felpillantott, dr. Stroud eltűnt, Aurelia pedig bosszúsan, pár lépés távolságból méregette.

– Kelj fel a padlóról! – mondta. – Fel kell kísérnem téged a szobádba.

Helena felállt, a lüktető csuklóját a mellkasához szorította, és követte Aureliát az előcsarnokba. Az egyik nekrorabszolga odakint várakozott, és csatlakozott hozzájuk. Végigmentek az egyik folyosón, felmentek egy lépcsőn az emeletre, keresztülvágtak néhány szobán, és kijutottak egy másik folyosóra.

Itt sötétebb volt, és Helena azt gyanította, az egyik épületszárnyban vannak. Az ablakok előtt vastag függönyök lógtak, és a bútorok porosak voltak.

– Tisztázzunk valamit! – mondta Aurelia, miközben sietősen lépdelt. – Kénytelen vagyok megtűrni téged a házamban, de nem akarlak látni.

Helena alig tudta tartani vele az iramot, és már hangosan zihált.

– Úgy tudom, azok a karperecek megakadályoznak abban, hogy használd az alkímiát, de ennek itt nincs jelentősége – folytatta Aurelia. – A Ferronok vasból építették fel ezt a házat, és az sem a véletlen műve, hogy engem választottak ki Kaine Ferron feleségének.

Aurelia megtorpant, Helena felé fordult, és felemelte a kezét. Susogó hang hallatszott, az ujján lévő gyűrűk késekké nyúltak, és pókszerűvé vált a keze.

Helena érdeklődve nézte végig az átváltozást. A természetes vasrezonancia ritkaságnak számított, de nem akkorának, mint az aranyrezonancia vagy a piromancia. A nyers vas annyira kezelhetetlen volt, hogy inertnek számított. Az alkimisták többsége csak azután tudta átalakítani, miután többször is lumítiumkisugárzásnak tette ki az egyik Atanor Kohóban, és az acéllal még így is könnyebb dolguk volt, mint a vassal.

Aurelia transzmutációja gyors és látványos volt. Az intézetben elmarasztalták volna a felesleges kézmozdulat és a vas egyenletlen eloszlása miatt, de könnyedén átalakította a gyűrűit, ami azt jelentette, hogy rendkívül magas szintű vasrezonanciával rendelkezik. És ha a ház valóban vasból épült, akkor Aurelia azt is fegyverként tudta használni.

Helena körbenézett, és megpillantotta a padlóban és a falakban futó, kovácsoltvas rudakat.

Aurelia visszaváltoztatta a gyűrűit, azután megfordult, és elindult.

– Ezt a szárnyat nem használjuk – magyarázta. – Nem akarlak látni téged, főleg akkor, ha vendégeim vannak. Csak akkor hagyd el a szobád, ha érted küldünk valakit! A személyzet tagjai tudják, hogy szemmel kell tartaniuk téged, úgyhogy ki fog derülni, ha bajt keversz.

Aurelia megállt egy díszes fémajtó előtt, hozzáért a pálcájával a padlóban futó rudakhoz, csavart rajta egyet, és a nehéz fémajtó kinyílt.

A tágas szobának két hosszú ablaka volt, az ablakok között egy baldachinos ágy állt, az egyik ablak előtt egy fotel és egy asztal, a fal mellett pedig egy szekrény, és a vastag szőnyeg majdnem az egész padlót eltakarta.

A falak csupaszok voltak, egy faliórát leszámítva, ami elérhetetlen magasságban lógott.

Helena bement, és alaposan körbenézett. Tisztának tűnt, és mintha kiszellőztették volna.

– Az ételt majd felküldjük – mondta Aurelia, és az ajtó becsukódott.

Helena furcsának találta, hogy a ház úrnője kísérte fel a szobájába.

Talán a Ferronok mégsem olyan jómódúak.

Az inas egy hulla volt, ahogy valószínűleg a személyzet többi tagja is, és kevesen lehettek. Talán azért tűrték meg Helenát a házukban, mert pénzre volt szükségük, és Ferron talán ezért vadászta le az ellenállókat ahelyett, hogy a családja céhét és gyárait irányította volna.

A Ferronok régen a jómódú családok közé tartoztak. Ők találták fel az ipari acélgyártást, ezért ők uralták az acélipart, és külföldre is szállítottak. De a ház állapotából ítélve már nem voltak olyan szerencsés helyzetben, mint régen.

Helena odament az egyik ablakhoz. Alatta radiátor volt, és kívülről fémrács védte, ami be volt zárva. Ezek szerint nem tud kiugrani.

Helena megérintette a vasat az ujjával, de nem tudott kapcsolatba lépni vele. Csak a csuklójából áradó ürességet érezte.

Ráfektette a tenyerét, mert rettenetesen hiányzott neki a rezonanciája. A világ tele volt energiával, és a születésétől fogva arra volt ráhangolódva.

Most minden mozdulatlan volt, és ettől felkavarodott a gyomra.

Kinézett az erdőre és a hegyekre, és átgondolta a tervét. Ha a személyzet tagjait megbízták azzal, hogy tartsák őt szemmel, akkor valószínűleg megparancsolták nekik, akadályozzák meg, hogy öngyilkosságot kövessen el.

A fájdalom dacára dobolni kezdett az ujjaival az ablakpárkányon.

Ferron sajnos nem egy ostoba és könnyen rászedhető pátriárka volt.

A rezonanciája olyan erős volt, mint Morrough-é, de másként használta azt. Morrough kegyetlenül megerőszakolta Helena tudatát, Ferron viszont olyan precíz volt, mint egy sebész.

Mivel Helena megtudta, hogy gyorsan szokott végezni az áldozataival, azt feltételezte róla, hogy indulatos, de azért nem ejtett foglyokat, mert ki tudta szedni az ellenállók fejéből az információkat.

Vajon hogyan járhatna túl egy ilyen ember fején? Lehet, a helytartó nemcsak az emlékeit látja, hanem a gondolatait is?

Vajon a furcsa külseje is hatással volt a képességére?

A Megnemhalók külseje nem változott meg, miután magasabb szintre léptek. Az állandóság is az „ajándék” része volt. A végtagjaik újra kinőttek, ha elvesztették őket, és csak akkor lett belőlük élőhalott, ha a testük annyira megsérült, hogy nem tudott regenerálódni.

Vajon Ferron miért döntött úgy, hogy Megnemhaló lesz?

Olyan benyomást keltett, mintha lepárlás útján megfosztották volna a lényegétől, és csak valami halálosan hideg és csillogó maradt volna belőle. A helytartó.

Nem ember volt, hanem fegyver.

És Helena fegyverként fog bánni vele.

4. FEJEZET

HELENA PERCEK ALATT FELFEDEZTE a szobáját és a fürdőszobát. Csak a legszükségesebb dolgokat biztosították a számára: szappant, törülközőket, fogkefét és egy fémpoharat. Megszorította a poharat, hátha meghajlik, és ha elég sokáig mozgatja, talán eltörik, de végül felhagyott a próbálkozással, mert csupán annyit ért el, hogy megfájdultak az ujjai és a csuklója.

Nem sikerült szert tennie egy éles tárgyra, amivel felvághatta volna az ereit.

Megpróbálta letépni a mosdókagyló fölött lógó tükröt, de olyan szorosan hegesztették a falra, hogy a körmét sem tudta becsúsztatni alá. Végül ütni kezdte a fémpohárral, de nem tört el.

Hátrált egy lépést, bosszúsan meredt a tükörre, és megborzongott a tükörképétől.

A bőre egy éve nem látott napfényt, fekete haja vastag tincsekbe tapadt össze, és beesett volt az arca. Ha nem szikrázott volna olyan dühösen a fekete szeme, akár nekrorabszolga is lehetett volna.

Visszament a szobába, és csalódottan megállapította, hogy függönyzsinórokra sem tudja felakasztani magát, mert azok nincsenek, pedig a biztonság kedvéért a függönyök mögé is bekukkantott.

Maradj életben, Helena! – könyörgött a fejében egy hang.

Helena lassan végighúzta az ujjait a függöny mintáján.

Luc… ó, Luc! Hát persze hogy ő kísérti, és nem akar beletörődni a legcélszerűbb megoldásba! Ha itt lett volna, azt mondta volna, hogy ez egy csapnivaló terv. Számára elfogadhatatlan volt, hogy valaki feláldozza magát érte vagy a családjáért. Felelősnek érezte magát másokért, és meg volt győződve arról, hogy ha eléggé igyekszik, mindenkit meg tud menteni.

Makacsul hajtogatta volna Helenának, hogy nem fog meghalni, és ha nem erre a tervre összpontosít, ki fog eszelni egy másikat.

Helena megrázta a fejét.

– Sajnálom, Luc. Ennél többre nem futja tőlem.

Odament az ajtóhoz.

Aurelia azt mondta, nem hagyhatja el a szobáját, amiből arra következtetett, hogy az ajtó nincs bezárva. Remegni kezdett az izgatottságtól, és hevesen vert a szíve.

Lenyomta a kilincset, kinyitotta az ajtót, kinézett a folyosóra, és elszorult a torka.

Odakint valaki lekapcsolta a lámpákat, és a keskeny, kanyargós és sötét folyosó tele volt fenyegető árnyékokkal.

Helena megszokta, hogy a Központban mindig világos volt.

Földbe gyökerezett a lába, pedig tudta, hogy ez ostobaság, mert ez csak egy ház. Rengeteg valódi borzalmat látott ahhoz, hogy ne rettegjen az árnyékoktól és a folyosóktól, de képtelen volt megmozdulni. A kilincs remegni kezdett a kezében.

A sötétség olyan volt, mint egy lüktető nyelőcső, a hosszú árnyékok hajladoztak a szélben, és azzal fenyegették, hogy elnyelik. Ha kilép a szobájából, megint a hideg, borzalmas és végtelen sötétségbe zuhan.

Sohasem fog rátalálni senki.

A félelem az egész testét átjárta, miközben az árnyékok megint megmozdultak, és felé másztak.

A mellkasa görcsösen rángatózni kezdett, a tüdeje pedig szúrt. Visszalépett a szobába, becsukta az ajtót, és nekipréselte a hátát. Alig kapott levegőt, és a szíve hevesen zakatolt.

Tudta, hogy kísérteni fogja a félelem, amit a sztázistartályban átélt, de arra nem számított, hogy ilyen mélyen gyökeret ver benne, behálózza az idegeit és a belső szerveit, és lebénítja.

Lekuporodott, és nem érzékelte az idő múlását. Csak akkor kapta fel a fejét, amikor meghallotta a halk kopogtatást, az edények csörömpölését és a távolodó léptek zaját.

Résnyire nyitotta az ajtót, gyorsan behúzta a tálcát és a vászonba bugyolált csomagot, és becsapta az ajtót.

Döbbenten meredt a tálban lévő moslékra. Olyan volt, mintha valaki összegyűjtötte volna a konyhán a szemetet és a maradékot, beleöntötte volna az egészet egy lábasba, és felforralta volna. Ezt nem fogja megenni. Inkább éhen hal.

Félretolta a tálcát, és kibontotta a csomagot. Alsóneműk, gyapjúharisnyák és egy vérvörös ruha volt benne.

A ruhából kiszedték a hímzést, és letépték róla a csipkét, hogy ne legyen olyan elegáns.

Helena azt kívánta, bárcsak ne borzongott volna meg a vörös rózsák látványától.

A tálcán gőzölgő moslék is arra utalt, hogy Aurelia veszélyes.

A csomag alján három selyemszalagos, vékony talpú cipőt talált. Valószínűleg tánccipők lehettek, mert a lábujjaknál el volt vékonyodva a megkopott szaténanyag.

Úgy döntött, inkább abban a ruhában marad, amit a Központban adtak rá, ezért egyetlen harisnyát leszámítva mindent bepakolt a szekrénybe.

Másnap reggel még undorítóbb ételt kapott, mint előző este, de olyan éhes volt, hogy kiturkált belőle pár falatot, ami nem volt a felismerhetetlenségig szétfőzve.

Megint ki akart menni a szobából, de a puszta gondolattól is görcsbe rándult a gyomra.

Végül inkább azzal foglalta el magát, hogy tornázott. Annyira le volt gyengülve, hogy majdnem összeesett, miután felment a lépcsőn. A karja is gyenge volt, de a bilincsek miatt azt nem merte túlságosan megerőltetni.

Keserűen meredt a bilincsekre. Egész életében büszke volt a kezére, és arra, amire használta.

Minél több kifogást talált arra, amiért nem hagyhatja el a szobáját, annál jobban gyötörte a bűntudat.

A többi ellenálló már régen feltérképezte volna a házat, felkutatta volna a fegyverként használható tárgyakat, és megölte volna Ferronékat.

Lila sohasem hagyta volna el magát ennyire. Nem hagyta volna, hogy a félelme meggátolja bármiben. De Helena nem volt olyan, mint Lila. A saját módszereit kellett alkalmaznia. Az lesz a legjobb, ha kivárja, amíg Ferron felbukkan.

Biztosra vette, hogy hamarosan eljön hozzá.

De azt nem sejtette, hogyan fog lezajlani a tudatátvitel.

Eszébe jutott Crowther holtteste, amibe beköltözött egy élőhalott. Talán hamarosan ő is olyan lesz, csakhogy ő életben lesz, és tisztában lesz azzal, hogy mi történik vele, miközben Ferron átveszi a teste és a tudata fölött az irányítást.

De ha gyakran találkozik Ferronnal, akkor legalább kiderítheti, mi motiválja, és mi a gyengesége.

Megpróbálta felidézni azt, amit a Ferronokról tudott. A nevük száz éve összefonódott az alkímiai iparosodással.

Paladia megalakulását követően ők alapították meg az első vascéhet. A nyolc hagyományos fémet a nyolc bolygóval azonosították: a Szaturnusz az ólom, a Jupiter a bádog, a Mars a vas, a Vénusz a réz, a Merkúr a higany, a Luna az ezüst, a Lumítia a lumítium, Sol pedig az arany.

Az ezüsttel, a lumítiummal és az arannyal ellentétben a vasat alacsonyrendűnek és közönségesnek tartották, mert megmunkálhatatlan volt, és könnyen rozsdásodott. A Ferronok is közönséges emberek voltak, többnyire kovácsok, akik kapákat, kaszákat és ekéket készítettek, habár akadtak köztük néhányan, akik a többi vasalkimistához hasonlóan fegyvereket készítettek az Örök Lángnak.

Idővel új fémeket is felfedeztek, és a vas továbbra is makacs, egyszerű fém maradt. A Ferronok azonban kifejlesztették az alkímiai acélgyártás hatékony módszerét. A precíz vasrezonanciájuk segítségével az ipari mennyiségek esetében is képesek voltak gondoskodni a minőségről. Ez megváltoztatta a világot, és a Ferronokat is, akik az újonnan kialakult munkásosztály jómódú tagjai lettek.

Függetlenül attól, hogy a vallás alacsonyrendűnek tartotta a vasat, Ferron-acélból építették fel a modern világot. Megszaporodtak a gyárak, a vasúti sínek és az autók, és Paladia kezdett az ég felé nőni.

Spirefell nyilvánvalóan a család hatalmának és vagyonának állított emléket, és büszkék voltak rá.

Helena a második tanévben találkozott először Kaine Ferron nevével egy listán. Ő az első helyen végzett a Nemzeti Alkímia Vizsgán, Ferron pedig második lett, habár az előző évben ő szerezte meg az első helyet.

Luc nagyon büszke volt Helenára, és azt mondta neki, hogy az első év nem számít, mert akkor kezdett el foglalkozni az alkímiával, és nem az anyanyelvén tanult az intézetben.

Helena majdnem elájult a megkönnyebbüléstől. Az ösztöndíj miatt jól kellett teljesítenie, és ez a vizsga sokat nyomott a latban. Az apja mindent feladott Etrasban, hogy elhozhassa őt Paladiába, és Helenában egy világ omlott volna össze, ha elveszti az ösztöndíjat.

Az elkövetkezendő években felváltva szerezték meg az első és a második helyet Kaine Ferronnal.

De sohasem ismerték be nyíltan, hogy versenytársak.

Ferron céhes diák volt, és a céhes diákok nem álltak szóba „a Holdfastok házi kedvencével”.

Helena el sem tudta képzelni, hogyan lett belőle helytartó.

Miért dönt úgy egy céh örököse, hogy az életben maradt ellenállókra fog vadászni?

Helena gyűlölte őt a gonoszságáért.

De már többször is legyőzte Ferront, és ha okos és óvatos lesz, újra meg tudja tenni.

FERRON MÁSNAP SEM BUKKANT fel, ezért Helena kimerészkedett a folyosóra, függetlenül attól, hogy remegett, és elszorult a torka. A falburkolathoz simult, és a por egy szempillantás alatt feketére festette az ujjait.

Meg tudod csinálni – mondogatta magának, miközben lassan araszolt a sötétség felé, és megpróbálta kikerülni az árnyékokat.

Lenyomta a következő kilincset, de az ajtó zárva volt. Továbbment.

A szél halkan nyöszörgött a folyosókon, de néha hangosan felüvöltött, megrázta az ablakokat, és a ház is recsegni kezdett.

Helena nem kapott levegőt, és a harmadik ajtó után meg kellett állnia. Visszafordult, és megszédült.

Mielőtt odaért volna a szobájához, megroggyant a térde, és elsötétült körülötte a világ.

Lila Bayard felbukkant a sötétségből.

De nem úgy nézett ki, mint ahogy Helena emlékeiben élt. Nem az a gyönyörű lány volt, aki páncélt viselt, a szőke haját kontyba kötötte a feje búbján, és úgy nézett ki, mint Lumítia szobra.

A haja rövidre volt nyírva, nagyon magas volt, és sovány.

Az arca jobb oldalát és a nyakát egy hosszú sebhely torzította el, és vörös volt a szeme.

– Lila, Lila, mi a baj? Mi történt?

Helena ereiben megfagyott a vér, és elzsibbadtak az ujjai, miközben kinyújtotta a kezét a barátnője felé.

Lila válaszra tátotta a száját, de fokozatosan elhalványult, és végül eltűnt.

– Lila…!

Amikor Helena kinyitotta a szemét, a szobájában feküdt a padlón, és lüktetett a feje.

Valami piszkálni kezdte a tudata hátsó részét, pontosan az emlékezet határán, és megpróbált arra összpontosítani, de vörös fájdalom hasított az agyába, és az a valami eltűnt, mint a víz a homokban.

Zörögtek az ablakok, a ház nyöszörgött, és úgy remegett a padló, mintha életre kelt volna. Helena feltápászkodott, és odament az ablakhoz.

A hegyek fehérek voltak, de a hó még nem jutott le a vízgyűjtő területre. Valószínűleg még hetek lehettek hátra a téli napfordulóig, vagyis az új évig.

Tizennégy hónap. Helena megpróbálta felidézni az utolsó dátumot, amire emlékezett. Az utolsó csata nyár végén zajlott le, de nem emlékezett a dátumokra, sem a holdfázisokra. A kórházban egyformák voltak a napok.

Amikor kinyílt az ajtó, ijedten megfordult, mert Ferronra számított.

De Aurelia lépett be a szobába egy kék ruhában, és megint rajta volt a fekete fémből készült fűző, mint egy külső váz. Ha Ferronék valóban anyagi gondokkal küzdöttek, akkor annak az lehetett az oka, hogy Aurelia ruháihoz legalább harminc méter importselyemre volt szükség.

Helena éveken keresztül a Holdfastokat és az Örök Lángot szolgáló, nemesi családok köreiben forgott, ezért megtanult pár dolgot, és azt gyanította, hogy Ferron felesége egyszerű körülmények között nőtt fel.

A vidéki ruháknak nem kellett volna ilyen elegánsnak lenniük. Luc rengeteget mesélt Helenának a családja hegyek között lévő birtokáról, és arról, hogy ott sokkal kényelmesebb ruhákat viselnek. Minden évben, miután a város lakói megünnepelték a nyári napfordulót és az elöljáró születésnapját, Luc meghívta Helenát a birtokra, mert a városban elviselhetetlen volt a hőség, és gyakrabban ütötték fel a fejüket a folyó által terjesztett betegségek.

De Helena mindig az apjával maradt.

Évekkel később eljutott a birtokra, de egyedül ment oda. Lucnak igaza volt, mert a birtok gyönyörű volt, a ruhák pedig kényelmesek, mégis gyűlölte az egészet.

Aurelia megvetően végigmérte Helenát.

– Még nem öltöztél át? Nem is fürödtél meg, mióta itt vagy?

Helena nem fürdött meg, mert biztonságosabbnak érezte, ha piszkos marad.

– Tudom, hogy külföldi vagy, de azt hittem, hogy a világ legeldugottabb szegletében is adnak az alapvető higiéniára.

Helena összepréselte az ajkát.

– Dr. Stroud telefonált – folytatta Aurelia. – Ma kerül sor az első beavatkozásra. Fürödj meg, és csinálj valamit a hajaddal, mire visszajövök, különben beküldöm a legbüdösebb nekrorabszolgákat, és ők fognak rendbe tenni!

Aurelia megfordult, és suhogtak a szoknyái, miközben távozott.

Helena bement a fürdőszobába, letépte magáról a ruhát, és megnyitotta a csapokat a zuhanyfülkében. A vízvezetékek egy darabig prüszköltek, azután nyöszörögve és sziszegve folyni kezdett a víz. Helena gyorsan tisztára dörzsölte magát egy ronggyal, és az ujjaival próbálta kifésülni a vizes haját, mert fésűt nem kapott.

Vajon Ferron azt hitte, el fogja vágni vele a torkát?

Nem is rossz ötlet.

Miután megtörölközött, felvette a szúrós alsóneműket, és belebújt a vörös ruhába.

Utána leült, és megpróbálta kiszedni a csomókat a hajából. Megfájdult a keze és a csuklója, de nem akarta kideríteni, hogy Aurelia beváltaná-e a fenyegetését.

A paladiaiaknak egyenes és vékony szálú volt a hajuk, Helenáé viszont vastag volt, és göndör. Amikor a kórházban dolgozott gyógyítóként, két copfba fonta, és a hajfonatok végét kontyba kötötte a tarkójánál. Most is megpróbálta befonni a haját, de a csuklója nem bírta a mozdulatot.

Az ajtó egy csattanással kitárult, belépett Aurelia. Helena azonnal kihúzta magát, és feszülten várta az ítéletet.

– Gyere velem!

Helena szótlanul követte Aureliát, és a nő hátát bámulta, hogy ne lássa az árnyékokat.

De Aurelia látszólag nem élvezte a csöndet.

– Kaine azt mondta, hogy csak az agyad miatt vagy értékes. – Vetett egy pillantást Helenára a válla fölött. – Szerintem ez azt jelenti, hogy a tested többi részével azt csinálok, amit akarok.

Megint átalakította az ujján csillogó gyűrűket.

Az erőteljes vasrezonancia dacára Aurelia mozdulatai csak a látványról szóltak. Ha megpróbálta volna használni azokat a késeket, eltörtek volna az ujjai.

Valószínűleg nem részesült kiképzésben. A céhek többnyire csak a fiúgyermekeket küldték az intézetbe, a lánygyermekekre az a sors várt, hogy feleségek legyenek. A lányokat is megtanították pár trükkre, de ők nem szereztek diplomát.

Ettől függetlenül Helena úgy tett, minta megijedt volna, és lesütötte a szemét.

Aurelia büszkén kihúzta magát, és visszaalakította a gyűrűit.

– Le merem fogadni, hogy a történtek után azt kívánod, bárcsak ne csatlakoztál volna a Holdfastokhoz. Egyértelmű volt, hogy a céhek fognak győzni. Gátat akartatok szabni a fejlődésnek, és nézd meg, mire jutottál vele.

Aurelia sietős léptekkel lement a földszintre, elindult az üres folyosón, megállt az első ajtó előtt, és amikor megérintett egy fémlapot a kilincs fölött, a zár egy kattanással kinyílt.

– Menj be, és várj! – mondta, és körbenézett. – Kaine hamarosan itt lesz. Addig ne gyere ki, amíg ide nem ér!

Aurelia megfordult, elindult a folyosó túlsó vége felé, és Helenának az volt az érzése, nem kellene bemennie ebbe a szobába.

Talán vissza kellene mennie a szobájába? Lehet, hogy ez az engedetlenség elég lesz ahhoz, hogy Ferronék megöljék?

De mielőtt elindult volna, a folyosó megnyúlt, és annyira kitágult, hogy a falak elérhetetlen távolságba kerültek, az ajtóval és a kilinccsel együtt, és Helena a nyílt terepen maradt, a tátogó árnyékok között.

A kilincshez ugrott, lenyomta, és belépett a szobába.

A szoba kisebb volt, mint a folyosó.

Becsukta az ajtót, nekidőlt, és végighúzta az ujjait a göcsörtös fán, amíg a helyiség megnyugodott körülötte.

Utána körbenézett, és meglepetten megállapította, hogy a szoba hasonlít az övéhez. Két ablaka van, egy ágy van benne, meg egy szekrény és egy íróasztal székkel. Mintha egy aszkéta szobája lett volna.

Odament az ablak előtt álló asztalhoz, és elvette a legfelső lapot a papírkupacról.

Az ablak felé tartotta abban a reményben, hogy a legutóbbi levél szövege belepréselődött, de csalódnia kellett. A papír vastag volt, és sima. Végighúzta a tenyerét az intarziás asztallapon, ami indákat és leveleket ábrázolt. Nyilvánvalóan egy tehetséges ezüstalkimista munkája volt.

A szobában tökéletes rend és tisztaság uralkodott.

Helena az ajtó felé fordult, és megint úgy érezte, hogy csapdába esett ezen a helyen, ahová nem is kellett volna bejönnie. Valószínűleg nem jutott volna vissza a saját szobájába, és ha Aurelia engedetlenségen kapta volna, biztosan megbüntette volna.

De vajon mit fog tenni Ferron, ha rátalál? Vajon halálbüntetést fog kapni azért, mert engedély nélkül belépett egy bezárt szobába? Ferron nem volt ennyire indulatos, és ha dr. Stroud képes volt arra használni a vivimanciát, hogy megkínozzon másokat, akkor bizonyára Ferron is meg tudta csinálni ugyanazt.

Helenának kiszáradt a torka.

Még mindig nem tudta, hogyan fog lezajlani a tudatátvitel. Számtalanszor szóba került, de senki nem magyarázta el neki, hogy Ferron mit fog csinálni vele. Csak Siszeo elejtett megjegyzéseiből tudott kiindulni, habár nehezen tudott eligazodni rajtuk, mert ő gyógyította meg Bayard tábornokot, miután megsebesült. A tudása és a képessége határait feszegette azért, hogy megmenthesse. A sérült agyszövet helyreállítása aprólékos és fáradságos feladat volt. Miután a tábornok életben maradt, mindenki azt mondogatta, hogy csoda történt, és Sol megáldotta Helena kezét.

De amikor a tábornok magához tért, csalódniuk kellett, mert olyan volt, mint egy gyerek. A hatalmas és erős férfi egy csecsemő intelligenciájával rendelkezett. A kiváló hadvezér egy ajtót sem tudott segítség nélkül kinyitni.

Helena megmentette a testét, de bele kellett törődnie, hogy a tudat egészen más, mint az agy, és ő csak az agyat mentette meg. Egy életre megtanulta ezt a leckét, és éveken keresztül próbálta helyrehozni azt, amit elrontott. Hirtelen felrémlett előtte Elain Boyle, aki a kezében tartotta a gyógymódot, és később ezt az eljárást alkalmazták Helenán is. És a Megnemhalók most tudomást szereztek róla. A zár kattant egyet, és Helena felriadt a gondolataiból. Ferron belépett, és meglazította az inge gallérját.

Megtorpant, amikor meglátta Helenát.

– Nos, erre nem számítottam.

5. FEJEZET

HELENA HALLGATOTT, és úgy meredt Ferronra, mint egy sarokba szorított állat.

– Ha jól sejtem, Aurelia hozott ide. – Ferron felsóhajtott. – Ezek szerint ideje elkezdeni.

Odament a szekrényhez, és kinyitotta az ajtót.

Kiderült, hogy mégsem aszkéta, mert a szekrény egyik polca tele volt üvegekkel. Kivette az egyiket, borostyánszínű folyadékot töltött egy pohárba, és miután belekortyolt, alaposan végigmérte Helenát.

Végül megcsóválta a fejét, mintha ez a helyzet rendkívül kellemetlen lett volna a számára.

– Essük túl rajta!

Helena nem mozdult meg.

– Gyere ide!

Helena dacosan felszegte az állát, és a férfi elmosolyodott.

– Rá tudlak kényszeríteni, ha nem engedelmeskedsz.

Felemelte a kezét, és lassan behajlította az ujjait.

Helena lába azonnal megmozdult, mintha madzagon rángatott bábu lett volna. Megfeszítette az izmait, hogy küzdjön ellene, de úgy érezte, hogy el fognak törni a csontjai.

Amikor már csak egy karnyújtásnyira volt Ferrontól, megállt. A férfi felemelte az állát az ujjával, és belenézett a szemébe.

– Ugye megértetted, hogy egyszerűbb, ha engedelmeskedsz? – Helena bele akart köpni az arcába, de nem tudta kinyitni a száját.

– Ne tedd próbára a türelmemet! Nem fogod elérni, amit akarsz. – Ferron egy hajtásra kiürítette a poharat, és letette az asztalra.

– Ülj le! – mondta, és a szék felé intett.

Helena hirtelen visszakapta az irányítást a teste fölött, és megfordult a fejében, hogy megpróbál elmenekülni, legalább azért, hogy felbosszantsa a helytartót, de érezte a férfi rezonanciáját az idegeiben.

Amint leült, megint nem tudott megmozdulni.

Ferron a háta mögé lépett, és mivel Helena nem látta, a zajokra összpontosított, miközben hevesen vert a szíve.

A férfi felemelte az állát annyira, hogy végül a plafont bámulta, és csak Ferron kezét, és az ujján csillogó, sötét gyűrűt látta. A férfi rányomta az ujját a halántékára, a hüvelykujját pedig a két szeme között lévő pontra, azután Helena fölé hajolt.

– Lássuk, mi van a fejedben!

Helena izmai megfeszültek, miközben a helytartó egyre erőteljesebb nyomást gyakorolt a koponyájára. Végül úgy érezte, mintha a férfi ujjai belecsúsztak volna a homlokába és az agyába.

A tudata és a teste darabokra szakadt. Tudta, hogy a koponyája még épségben van, de olyan érzése volt, mintha feltörték volna a fejét, mint egy tojást, miközben a férfi rezonanciája beleáramlott.

Ez az energia nem olyan volt, mint a normális rezonancia, hanem hatalmas, folyékony és fojtogató. Kitöltötte az agyában lévő réseket és repedéseket, és Helenának az a nyomasztó érzése támadt, hogy egy másik ember megpróbálja elfoglalni a tudatát, és miután megtört az ellenállása, a tudata összeomlott, mint egy düledező ház.

Mindent elborított a vörös köd, és üvölteni kezdett.

Hallotta és érezte, hogy a széken ülő, mozdulatlanságra ítélt teste üvölt, de a gondolatai máshol jártak, és megrepedeztek Ferron erőszakos jelenlététől.

Ferron még mélyebbre hatolt. Helena a saját agyában fuldoklott, csapdába esett, miközben a vízszint egyre magasabbra emelkedett, egyre erősebb lett a nyomás, és nem volt hová mennie. Ferron egészben lenyelte.

Szeizmikus búgást hallott, azután ködszerű fényt látott.

Még mindig a plafont bámulta, és egy sápadt arc hajolt fölé.

Megijedt Ferron kegyetlen, természetellenes és idegen arcvonásaitól. Fokozatosan rá kellett ébrednie, hogy Ferron saját magát látja az ő tudatán keresztül.

Utána a férfi eltűnt. A tudata és a rezonanciája úgy szakadt ki Helena agyából, mint egy kitépett gyom.

Űrt hagytak maguk után, és Helena tudata összeomlott.

Kidőlt oldalra, lezuhant a székről a padlóra, és mozogni kezdett a szoba.

A gondolatok úgy gurultak a fejében ide-oda, mint a dobókockák.

Vajon hol van?

– Tűnj innen!

A szavak ismerősen csengtek, de távolról érkeztek. Hangok. Nem etrasi nyelv. Az etrasi szebb volt, dallamosabb.

Ez egy…

Tájszólás.

Lassan forgott az agya.

Megpróbálta felemelni a fejét, de a szoba még mindig mozgott.

Egy hajón van. A tengeren. Maga mögött hagyja a sziklákat és a szigeteket.

De hová megy?

Iskolába. Igen. Alkímiát fog tanulni.

Felemelte a kezét, és letörölte a vízcseppeket az arcáról.

Az ujjai vörösek. De miért lettek vörösek?

– Tűnj innen!

A szoba remegni kezdett. Egy láthatatlan erő felemelte Helenát, és az ajtó felé lökte. Kábultan zuhant a padlóra, és hirtelen újra önmaga lett, és visszatértek az emlékei.

Ferron. A tudatátvitel.

Felkavarodott a gyomra, és ha nem lett volna üres, hányt volna.

Hátranézett, és megpillantotta Ferron dühtől eltorzult, sápadt és ijesztő arcát. Búgott a szoba.

– Már megmondtam, hogy tűnj innen!

A helytartó úgy nézett ki, mint egy ragadozó, ami mindjárt Helenára veti magát, és a fogaival fogja feltépni a nyakát.

Az ijedtség miatt Helena megmozdult. Feltápászkodott, odament az ajtóhoz, és kimenekült a folyosóra.

A lába alatt hullámzott a padló, és hiába pislogott, még mindig vöröset látott, mintha csöpögött volna a falakról a vér. Rendszeresen megdörzsölte a szemét, miközben megpróbált tájékozódni.

Csak a saját zihálását és a léptei zaját hallotta. A padló jéghideg volt a fémrudak miatt.

Mire eljutott az előcsarnokban lévő lépcsőhöz, érezte, hogy a teste sokkos állapotba került. A lába lefelé húzta, mintha ólomból lett volna, és annyira fázott, mintha lázas lett volna.

Mégis feljutott a lépcsőn, de azonnal megszédült, és majdnem leesett. A lépcsőkorlátba kapaszkodott, és lenézett.

A rózsacsokor és a padló úgy hullámzott, mintha víz alatt lettek volna, és az asztal körül egy sárkány volt mozaikokból kirakva. Kitárta a szárnyait, de össze volt gömbölyödve, és beleharapott a saját farkába.

Egy uroborosz, ami a vörös köd miatt vérben úszott.

Mi lenne, ha levetné magát az előcsarnokba?

Egyedül volt, ezért senki nem állíthatta meg. Azok a titkok, amelyeket Luc rábízott, örökre biztonságban lesznek, és Ferron kudarcot fog vallani.

Kihajolt a korláton.

Fejest fog ugrani.

A becsapódás pillanatában meg fog halni, vagy Ferron a vivimancia segítségével életben fogja tartani.

Lábujjhegyre állt, és elengedte a korlátot.

De abban a pillanatban valaki elkapta a karját, és elrántotta a korláttól.

Helena megfordult, és megpillantotta Ferront.

– Eszedbe ne jusson! – sziszegte dühösen.

Helena megpróbált kiszabadulni, de a férfi végigrángatta a folyosón. Hiába ütötte és karmolta, nem eresztette el. Ferron végül berúgta a szobája ajtaját, keresztülvonszolta a szobán, és lelökte az ágyra.

Helena zihálva kapkodta a levegőt, sajgott a keze és a csuklója, és úgy lüktetett a feje, hogy majdnem elhányta magát.

– Azt hiszed, nem tudtam, mire készülsz? – kérdezte Ferron. – Az Örök Láng tagjai számára dicsőség, ha meghalhatnak az ügyért.

– Nem az a célod, hogy mindannyian meghaljunk?

A helytartó ugatva felnevetett.

– Valóban élvezem a vadászatot, de a Legfőbb Nekromanta kíváncsi a titkaidra, és addig nem fogsz meghalni, amíg meg nem szerzi őket. – Körbenézett a szobában, utána lehunyta a szemét, és megcsóválta a fejét. – Azt hittem, egy tudatátvitel elég lesz egy napra, de úgy tűnik, mindent elkövetsz azért, hogy megnehezítsd a saját dolgodat.

Kinyitotta a szemét, és Helena fölé hajolt, aki rémülten meredt rá.

– Lássuk, miféle terveid voltak! – mondta, és a nő halántékára szorította a hideg ujjait.

Ez nem tudatátvitel volt. Ferron csak az emlékei között turkált. Helena ettől annyira megkönnyebbült, hogy majdnem megnyugodott.

A férfi rezonanciája úgy söpört keresztül rajta, mint egy fuvallat.

Ferron nem hatolt mélyre, mert csak a friss emlékek érdekelték, de az összes részletre kíváncsi volt. Végignézte azt jelenetet, amikor Helena felfedezte a szobáját, amikor megijedt a folyosótól, amikor tornázni próbált, és amikor felidézte azt, amit Kaine Ferronról és a családjáról tudott.

– Ezek szerint ugyanolyan szorgalmas vagy, mint régen – állapította meg, miután végzett.

Helena összepréselte az ajkát.

– Tényleg azt hitted, rá tudsz venni arra, hogy megöljelek?

Helena makacsul hallgatott.

– Nyugodtan tehetsz egy próbát. – Ferron felegyenesedett, és elindult az ajtó felé, de hirtelen megtorpant, mintha eszébe jutott volna valami. – Többé ne tedd be a lábad a szobámba! Én fogok feljönni hozzád.

Miután a férfi kiment, Helena egy darabig mozdulatlanul feküdt.

Sejtette, hogy nem sikerül megvalósítania a tervét. Nagyon kicsi volt az esélye annak, hogy sikerrel jár, de elhitette magával, hogy ez nem így van. Luc nem adná fel. Az utolsó pillanatig harcolna. Elárulná Lucot azzal, ha nem követné a példáját.

De Luc halott volt.

Helena annyira fázott, hogy remegett. Összegömbölyödött, és magára húzta a takarót. Annyira fájt a feje, mintha egy lyuk tátongott volna benne, ami beszippantotta a testét, és ráfeszült a csontjaira a bőre.

Egyre magasabbra szökött a láza, és az ágynemű nyirkos lett a verejtékétől. A teste fázott, de az agya lángolt.

Az idő megcsavarodott és átalakult, és Helena a szenvedésen kívül semmit nem érzékelt.

Hangokat hallott, gusztustalan dolgokat öntöttek le a torkán, amelyektől öklendezni kezdett, és a forró főzetek megperzselték a belső szerveit. Meleg, hideg és síkos dolgokat érzett a bőrén. Egyszer felemelték, belerakták a jéghideg vízbe, és csak azért húzták ki néha, hogy levegőt vegyen.

Az agya kitartóan izzott, mint a parázs.

Tűket döftek a bőrébe, először kicsiket, utána egyre nagyobbakat, és sajogni kezdett a karja.

A feje annyira fájt, hogy képtelen volt gondolkodni.

Végül elvesztette az eszméletét, és belezuhant a semmibe.

Mindenütt vért látott.

A Főhadiszállás kórházában volt. Zúgtak a harangok, és az ápolónők és a felcserek egymás után hordták be a sebesülteket.

Egy haldokló fiút tartott a karjában, és megpróbálta megnyugtatni, megpróbált összpontosítani, hogy ne fertőzze meg a kórteremben uralkodó pánik, ami a tüdejébe kapaszkodott. De a fiú nem engedte meg neki, hogy meggyógyítsa. Állandóan ellökte magától, és a sebeiből szivárgó, meleg vér Helenát is összekente. Helena többször is meghallotta a nevét a zűrzavarban, de meg kellett mentenie ezt a fiút.

A fiú végül feladta a harcot. Helena letapogatta a rezonanciájával, és felcsillant benne a remény, de a fiú mégis meghalt, és Helena mellkasa fájdalmasan összeszorult. Elkésett.

Felpillantott a körülötte tornyosuló holttestekre, amelyek egy végeláthatatlan, vérző falat alkottak. A fal imbolyogni kezdett, és Helena attól félt, rádől, és agyonnyomja.

Alig kapott levegőt. Az epe, az égett hús, a vér, a verejték, a mocsok és a fertőtlenítők szaga perzselte az orrát és a tüdejét. Fuldoklott.

Bármerre nézett, holttesteket látott, még a lába alatt is. Amikor lépett egyet, összetaposta őket.

Válassz!

Neki kellett eldöntenie, ki hal meg, és ki marad életben.

Neki kellett választania.

Kinyújtotta a remegő kezét, de valaki megfogta.

Luc volt az.

Helena megkönnyebbülten felsikoltott, és megölelte.

Luc aranypáncélt viselt, de a sisak nem volt rajta, ezért Helena látta az arcát. Luc elmosolyodott, és a rémálom egy pillanatra eltűnt.

Azután az arcán végigcsorgott a vér.

Lila a háta mögött állt, egy kardot szorongatott a kezében, és a szőke haja kontyba volt kötve a feje búbján, mint egy korona, de az arca egyik feléről lerohadt a hús, és látszott a koponyája. Állt mellette egy férfi, de Helena nem emlékezett az arcára.

Titus és Rhea, valamint a tanács és az Örök Láng tagjai is ott álltak mellettük, kört alkotva Helena körül.

Mindenkinek közönyös volt az arckifejezése, Lucot leszámítva.

Luc még életben volt. Vérzett ugyan, de Helena meg tudta volna gyógyítani. Kinyújtotta remegő kezét, de a férfi megszólalt:

– Miattad haltam meg.

Helena megrázta a fejét, de egy hang sem jött ki a torkán.

– Nézd, Hel! – mondta Luc.

Megérintette a mellvértjét, az aranypáncél elolvadt, és láthatóvá vált a csupasz mellkasa. Egy csillogó, fekete kés állt ki a bordái közül, és a seb nem vérzett, hanem fokozatosan megnyúlt és kitágult, kicsusszantak belőle Luc üszkös belső szervei, és a rothadás orrfacsaró bűze terjengett a levegőben, mintha Luc hónapok óta halott lett volna.

– Látod?

– Nem! Nem, nem…!

Helena meg akarta érinteni, de Luc is elolvadt, és a vérével összekente a nő kezét.

Ezután felbukkant az anyja. Nem tudta kivenni az arcát, de tudta, hogy ő az, mert körüllengte a szárított gyógynövények illata.

Helena kinyújtotta felé a kezét, de az alak köddé vált.

Utána felbukkant az apja.

Az északiak között állt. Helena tőle örökölte a fekete szemét és a göndör, fekete haját.

Az apja a fehér orvosi köpenyét viselte, és amikor Helena belenézett a szemébe, elmosolyodott. Az álla alatt egy seb húzódott, ami az egyik fülétől a másikig ért, és a formája kigúnyolta a mosolyát.

– Miattad haltam meg, Helena – mondta.

Helenához lépett, és egy szike csillant meg a kezében.

Helena nem tiltakozott, amikor az apja átölelte, és elvágta a torkát.

AMIKOR HELENA MAGÁHOZ TÉRT, azt kívánta, bárcsak meghalt volna.

Lüktetett a feje, a haja az arcára és a homlokára tapadt, a szobában fojtogató volt a hőség, és annyira ki volt száradva a szája, hogy attól félt, hogy eltörik a nyelve.

Az oldalára fordult, és látta, hogy az éjjeliszekrényen egy vizeskancsó, egy pohár víz és néhány üvegcse áll. Tapogatózva megfogta a poharat, és egy hajtásra megitta a vizet.

Utána visszahanyatlott az ágyra, és lerúgta magáról a takarót. A mustáros borogatás szaga perzselte az orrát. Megint szemügyre vette az éjjeliszekrényen sorakozó üvegcséket: vas, arzén, repülősó és ipekakuána.

Kinyújtotta a kezét az arzén felé, de abban a pillanatban kinyílt az ajtó, és Ferron lépett be, annak az ideges férfinak a társaságában, akivel Helena a Központban már találkozott.

– A láz valószínűleg minden alkalommal jelentkezni fog a kezelések után – mondta éppen a férfi, aki az arckifejezéséből ítélve legalább annyira félt Ferrontól, mint Morrough-tól.

Ferron tekintete azonnal megakadt az üvegcséken. Az éjjeliszekrényhez lépett, felmarkolta az összeset, és zsebre tette.

Gazember!

– Ezek szerint minden héten végig kell csinálnom ezt a tortúrát? – kérdezte, és vetett egy megsemmisítő pillantást Helenára.

A férfi bólintott.

– Úgy tudom, az Örök Láng által kifejlesztett módszernek az volt a lényege, hogy fokozatosan kell hozzászoktatni az alanyt a kezelésekhez. A hagyományos immunitáshoz hasonlóan ennek is lesznek mellékhatásai. A következő kezelés az eredmény szempontjából sikeresebb lesz, de a láz megint jelentkezni fog, mert az alanynak nem ez a természetes állapota. Egészen mostanáig senki nem élte túl azt, hogy egy másik ember behatolt a tudatába. Az is egy kisebbfajta csoda, hogy ez a nő életben van. Mivel pusztán az a célunk, hogy visszafordítsuk a transzmutációs folyamatot, csak addig kell életben maradnia. Annak nincs jelentősége, hogy miféle maradandó károsodásokat szenved.

– Nincs kedvem ahhoz, hogy ápoljam – morogta Ferron. – A maga gyógymódja legalább olyan veszélyes, mint a betegség. Ha ez így megy tovább, meg fog halni, mielőtt sikerrel járok. Az csak az első lépés, hogy hozzá kell szoknia a tudatátvitelhez. A transzmutációs folyamat visszafordítása és az információ megszerzése hónapokba telhet. Nem akarok kudarcot vallani azért, mert maga jelentéktelennek ítélt valamit.

A férfi lehajtotta a fejét, és összehúzta a vállát.

– Biztosíthatom afelől, helytartó, hogy az arzén nem fogja megölni a rabot. Lehet, hogy produkálni fogja a mérgezés jeleit, de úgy véljük, hogy a kezelés véget ér, mielőtt a mája felmondja a szolgálatot, és beindul az üszkösödés.

– És honnan tudja, meddig fog tartani a kezelés? Lehet, hogy Bayard esetében sem működött. De ha ennyire biztos a dolgában, közölje személyesen a Legfőbb Helytartóval, hogy a maga utasításait követem, és biztosítsa őt afelől, hogy válaszokat fog kapni, mielőtt a rab meghal!

A férfi elsápadt.

– Nos, talán ha több idő telik el a kezelések között, enyhébbek lesznek a mellékhatások és az agyláz. De ez egy új tudomány, és nem vagyok a szakértője. Az lenne a legszerencsésebb, ha dr. Stroud vagy a Legfőbb Nekromanta döntené el, mi a legjobb megoldás.

– De magát küldték ide, úgyhogy kíváncsi lennék a véleményére.

A férfi megtörölgette a homlokát egy ruha zsebkendővel.

– Meg fogom kérni dr. Stroudot, hogy látogassa meg magát.

– Tűnjön innen!

Helena megborzongott.

Miután a férfi távozott, Ferron dühösen Helena felé fordult, mintha az ő hibája lett volna az egész. Utána odalépett az ágyhoz, átkutatta az egészet, és miután meggyőződött arról, hogy Helena sehol nem rejteget mérget, ő is kiment, és becsapta maga mögött az ajtót.

Helena felkelt, és átbotladozott a fürdőszobába. Zuhanyozás közben le kellett ülnie, mert nem bírt állva maradni, de miután lemosta magáról a verejtéket és a borogatások szagát, újra embernek érezte magát.

A vörös ruha kimosva és kivasalva lógott a szekrényben, és kapott még néhányat, amelyek szintén vörösek voltak. Némelyik világosabb árnyalatú, de voltak sötétebbek, amelyeket frissen festettek be. A varrások mentén még látszott az anyag eredeti színe.

Ha Aurelia egyszer a fejébe vett valamit, makacsul kitartott mellette.

DR. STROUD MÁSNAP MEGÉRKEZETT Ferronék egyik halott szolgálójával és Mandl társaságában, illetve annak a hullának a társaságában, amibe Mandl beköltözött.

A nekrorabszolga egy idősebb nő volt, és egyenruhát viselt. A barna haja hátra volt fésülve, a szeme és a szája körül ráncok húzódtak, és üveges volt a tekintete. Szinte kedvesnek látszott, főleg Mandlhoz képest, akinek az új arcán mélységes megvetés tükröződött.

– Ülj fel! – mondta dr. Stroud Helenának, és letette az orvosi táskát az asztalra.

Helena habozás nélkül engedelmeskedett, és mozdulatlanul tűrte, hogy az orvos ellenőrizze az életfunkcióit, és megvizsgálja a csuklóját, ami kissé elsorvadt a bilincsek miatt.

– Nos, ez elég elkeserítő – dünnyögte végül dr. Stroud. – Azt hittem, erősebb vagy.

Helena elfojtott egy diadalmas mosolyt.

– Talán hiba volt azt feltételezni, hogy olyan jól fogod bírni a fizikai megterhelést, mint Bayard.

Dr. Stroud megvizsgálta a rezonanciájával Helena belső szerveit, és bosszúsan felmordult, azután rátette az ujjait Helena fejére, és beküldött egy energiahullámot az agyába.

Helena megborzongott a fájdalomtól.

– Aggasztó a gyulladás mértéke, főleg ha figyelembe vesszük, hogy hét nap telt el a kezelés óta. – Dr. Stroud Mandlra nézett, és bosszúsan összeráncolta a szemöldökét. – Igazán sajnálatos, hogy nem tettél róla jelentést. Most sokkal könnyebb dolgunk lenne. – Mandl bólintott, de dr. Stroud nem érte be ennyivel. – Hálásnak kellene lenned azért, hogy nem hívtam fel a Legfőbb Nekromanta figyelmét arra, hogy ha hamarabb tudomást szereztünk volna erről a rabról, talán megőriztük volna Boyle holttestét, és lenne egy animantánk, akit használhatna az egyik Megnemhaló.

– Már megmondtam, hogy sajnálom – mondta Mandl. – Nem tudom, mi mást tehetnék ezenkívül, és azt sem tudom, miért rángatott ide.

– Az én javaslatom alapján léptettek elő. Ha ennek kellemetlen következményei lesznek rám nézve, akkor rád nézve is azok lesznek. És ha meg kell fizetnem érte, akkor te is meg fogsz fizetni. – Dr. Stroud Helena felé fordult, és megint megvizsgálta. – Várnunk kell a következő kezeléssel addig, amíg megerősödik. Ha túl korán meghal, elvész az információ. – Ránézett a nekrorabszolgára. – Helytartó!

A szolgáló az orvos felé fordult.

– Négyszemközt akarok beszélni magával – mondta dr. Stroud.

A nekrorabszolga bólintott, és az ajtó felé intett.

Ferronék kegyetlen dolgokra használták a nekromanciát. A háborúban a nekromanták azért támasztották fel az ellenség katonáit, hogy több harcosuk legyen, és ebben volt némi logika. De a Spirefellben dolgozó személyzet tagjai olyan emberekből álltak, akiket kizárólag azért öltek meg, hogy olcsó munkaerőhöz jussanak.

Helena egyre jobban gyűlölte Ferront a múltja, a pénze, a kiváltságos helyzete és a gondtalan élete miatt. A Ferronok nem tettek volna szert ekkora vagyonra a Holdfastok és az Alkímia Intézet nélkül.

Hálásnak kellett volna lenniük, és hűségesnek Luchoz azért, amit a családja tett értük, de árulók lettek, és Morrough-t választották.

Talán az a farkába harapó sárkány az előcsarnokban nem csupán dekoráció volt, hanem valami olyasmi, amire a Ferronok büszkék voltak. A pusztító és csillapíthatatlan éhség jelképe, ami csak romokat hagyott maga után.

FERRON MÁSNAP MEGLÁTOGATTA HELENÁT, aki mozdulatlanná dermedt a félelemtől, és belehasított az agyába a tudatátvitel fantomfájdalma.

A férfi megállt az ajtóban, és a tekintete megakadt Helena kezén, ami görcsösen rángatózni kezdett az ijedtségtől. Helena gyorsan elrejtette a szoknyái mögé.

– Dr. Stroud azt mondta, ki kell menned a szabad levegőre, mert attól megerősödsz – mondta Ferron, és ledobott Helena elé egy vászonba bugyolált csomagot. – Ezt vedd fel!

Helena kibontotta a csomagot, és egy vastag, vörösre festett köpenyt talált benne. Vágott egy grimaszt.

– Valami baj van?

– Ebben a házban csak vörös ruhafesték van?

– Ezt a színt a nekrorabszolgák könnyen felismerik. Induljunk!

Ferron kiment a folyosóra, és Helena óvatosan követte. A folyosón égtek a lámpák, és elűzték az árnyékokat. Elmentek az épületszárny végéig, lementek egy lépcsőn, és kimentek egy ajtón, ami a tornácra és az udvarra nyílt.

Esett az eső, és a ház körül kavargott a szél.

Helena döbbenten beszippantotta a levegőt.

– Mi a baj? – kérdezte Ferron.

– Én csak… – Helenának elcsuklott a hangja, és nyelt egy nagyot. – Az idejét sem tudom, mikor éreztem utoljára a szelet.

Szemügyre vette a házat és a gazdasági épületeket. Fedett tornácok kötötték össze őket, ami azt jelentette, hogy az épületek tökéletes fémgyűrűjében el lehetett jutni a kapuig anélkül, hogy megázott volna az ember.

– Menj! – mondta Ferron, azután leült az asztalhoz, és előhúzott egy újságot a kabátja alól.

Helena tekintete azonnal megakadt a szalagcímen:

ELKAPTÁK AZ ÖRÖK LÁNG TERRORISTÁJÁT!

Önkéntelenül közelebb hajolt az újsághoz.

Vajon kit találtak meg?

Grace azt mondta, mindenki meghalt, de ezek szerint tévedett. Ferron még nem ölt meg mindenkit.

Ferron felpillantott, de Helena képtelen volt levenni a szemét a cikkről.

– Meg akarod nézni? – kérdezte a férfi.

Szétnyitotta az újságot, és Helena döbbenten meredt a saját fényképére, ami a Központban készült, amikor az ágyhoz volt kötözve, és el volt kábítva. Az arca beesett volt, az arcvonásai el voltak torzulva az elvonási tünetektől, borzas haja pedig szétterült a párnán.

A szalagcím alatt a következő szöveg állt: „Elkapták az Örök Láng terrorszervezet utolsó szökésben lévő tagját, és kihallgatásnak vetették alá.”

– Végre híres lettél, és én is szerepelek a cikkben – mondta Ferron, majd a saját fotójára bökött, ami valamivel lejjebb volt, és a birtok udvarán készült. – Legalább mindenki megtudta, hogy hol vagy, és ki tart fogságban.

Helena értetlenül ráncolta össze a szemöldökét. Vajon miért hozták nyilvánosságra, hogy elkapták, és átvitték Spirefellbe?

– Szerintem ez a csapda túlságosan nyilvánvaló. – Ferron felsóhajtott, és belelapozott az újságba. – Ugyanakkor az ellenállók nem az eszükről voltak híresek. Talán észre sem vennék, ha nem szúrná ki a szemüket. A Legfőbb Nekromanta abban reménykedik, hogy ha maradtak még néhányan, a kötelességüknek fogják érezni, hogy megmentsék a rend utolsó pislákoló parazsát. – Vetett egy pillantást Helenára a szeme sarkából. – Én erősen kétlem, hogy így lesz, de egy próbát megér.

Helena botladozva hátrált egy lépést.

Azért hozták ide, hogy csalinak használják?

Halkan felnyögött, és kirohant az esőbe.

Úgy érezte, hogy a köpeny csatja meg fogja fojtani, ezért letépte magáról az egészet, miközben keresztülvágott az udvaron.

A vékony ruha gyorsan átázott, de Helena nem érezte a hideget. Látta a távolban a város tornyait. Megpróbálta megkeresni a tekintetével az Alkímia Tornyot és a csúcsából áradó fényt, az Örök Lángot, ami Paladia megalapítása óta világított, de nem találta meg. Eltűnt.

Minél közelebb ért a birtok falához, annál kevesebbet látott a városból, és egy darabig fel-alá járkált a fal mellett, egy kijáratot keresve.

Végül a kapuhoz ment, ami természetesen be volt zárva, és a kovácsoltvas díszítések miatt nem lehetett átbújni rajta. Helena megrázta, és a fájdalom belehasított a csuklójába.

Megpróbált felmászni a kapura, de elszakadt a cipője, a hideg vas perzselte a bőrét, és amikor felhúzta magát, annyira megfájdult a csuklója, hogy elzsibbadtak az ujjai.

Ferron higgadtan olvasgatta az újságot a tornácon, nem törődve azzal, hogy Helena meg akar szökni.

Helena a legszívesebben felüvöltött volna. Megint megrázta a kaput.

Mi lesz, ha idejön valaki, aki nem is sejti, hogy ez csapda?

Miatta fognak elkapni valakit, akinek egészen mostanáig sikerült túlélnie.

Vett néhány mély lélegzetet, mert úgy érezte, mindjárt felhasad a mellkasa. Újra és újra megrázta a kaput, mintha abban reménykedett volna, hogy a fém meghajlik az akarata előtt, ha elég makacs.

Végül kétségbeesetten a ház felé fordult.

Bárhová nézett, csak szürkeséget látott. Szürkék voltak a kiszáradt fűszálak, a csupasz fák, a fekete indákkal befutott, tornyos ház, sőt a hegyoldalak is szürkék voltak, és a hegycsúcsok is szürke felhőtakaróba burkolóztak.

Mintha mindenből kiszívták volna a színt, őt leszámítva. A vörös ruhája élesen elütött az egyhangú környezettől.

A szél miatt az esőcseppeket jéghideg tűszúrásoknak érezte. Megborzongott. Annyira fázott, hogy kifehéredtek az ujjai, és a csuklójába erősített fémbilincsből a csontjaiba szivárgott a hideg.

Megdörzsölte a szemét, és megpróbálta összeszedni a gondolatait. Mit tehetne? Bizonyára tehet valamit.

Nem. A terve nem változott. Vagy Ferron fogja megölni, vagy öngyilkos lesz.

A haja is elázott az esőtől, és végigfolyt az arcán a jéghideg víz, miközben elindult a ház felé. A bejárat előtt, a lépcső tetején két nekrorabszolga állt. Alig lehetett megkülönböztetni őket a kőfaltól, de Helena felismerte őket. Ők voltak a testőrei a Központban.

Ferron felpillantott az újságból.

– Még nem voltál kint eleget. Folytasd a sétát!

Helena visszament az udvarra, és amikor észrevette, hogy néhány fa eltakarja, felment az egyik tornácra, és lekuporodott a fal mellé, hogy megmelegedjen. A köpenye a kavicsos feljárón hevert, és már teljesen átázott. Összekulcsolta a karját a mellkasa előtt, hogy lassabban távozzon a testéből a meleg.

Egy széllökés miatt úgy érezte, olyan vékony, mint a papír, és majdnem lecsukódott a szeme a kimerültségtől.

És ha elaludna idekint, talán kihűlne a teste.

A belső szervei egymás után felmondanák a szolgálatot, és meghalna. Azt olvasta, hogy ez kellemes halál. Lassan belezuhanna a semmibe, és nem érezné a hideget és a fájdalmat.

– Nagyon kreatív – dünnyögte Ferron, azután elkapta Helena karját.

Helenának hevesen megdobbant a szíve, és megpróbált kiszabadulni, de elkésett.

– Állj fel! – förmedt rá a férfi.

Helena feltápászkodott. A bőre elkékült a hidegtől, és merevek voltak a végtagjai, de nem halt meg.

– Ne kényszeríts, hogy magam után rángassalak! – sziszegte a férfi, azután sarkon fordult, és elindult a ház felé.

Helena mogorván követte. Az ajtó előtt egy fiatal szolgálólány várta őket. Egyenruhát viselt, és a személyzet többi tagjához hasonlóan ő is halott volt. Egy kefét és egy rongyot tartott a kezében, és amikor Helena megpróbálta kikerülni, elállta az útját.

– Aurelia dührohamot fog kapni, ha behordod a sarat a házba – mondta Ferron. – Ülj le!

– Rendbe tudom hozni magam – tiltakozott Helena.

– Ez nem kérés volt.

Helena idegeit megpendítette a férfi rezonanciája, megroggyant a térde, és leült az egyik székre. A szolgálólány letérdelt, és letakarította Helena vizes cipőjét. Ő mereven ült, vörös volt az arca a szégyentől, és ámultan bámulta a lányt.

A Szent Hit tanítása szerint a test és a lélek együtt marad a hamvasztásig. A földöntúli lélek csak akkor szabadul ki, amikor a testet felfalják a lángok. Az istenfélő embereknek, akik nem vétkeztek, tiszta marad a lelkük, ezért feljuthat a legmagasabban lévő, mennyei birodalomba.

Ha a testet nem égetik el, a lélek csapdába esik, nem tud felemelkedni, és fennáll a veszélye annak, hogy a test megfertőzi. A sokáig el nem égetett, tisztátalan test képes férgekké, rovarokká, betegségekké és más gonosz dolgokká változtatni a lelket, arra kárhoztatva, hogy a föld alá kerül, és az idők végezetéig az Alvilág sötét és nyirkos tüzében ég.

Az életre keltés veszélyeztette az átváltozást, és azoknak, akik egy nekromanta gondjaira bízták a testüket és a lelküket, túlságosan bemocskolódott a lelkük ahhoz, hogy felemelkedjen, kivéve abban az esetben, ha a szent tűz segítségével kiszabadították.

Helena kíváncsian méregette a szolgáló arcát, hogy kideríthesse, benne van-e még a lelke, csapdába esve az élet és a halál között, lassú pusztulásra ítélve. A lány tekintete üveges volt. Lehet, hogy megmaradt egy kevés a lelkéből, de az Ferron akaratának engedelmeskedett.

Helena felpillantott a férfira.

– Egy szörnyeteg vagy.

Ferron felvonta a szemöldökét.

– Ó! Ezek szerint észrevetted?

6. FEJEZET

MIUTÁN A SZOLGÁLÓLÁNY TISZTÁRA SIKÁLTA Helena cipőjét, Ferron elment, és Helena azonnal felpattant, hogy a holttest ne érjen hozzá többet.

A szolgáló bement a házba, és amint hátat fordított Helenának, Helena felkapta az asztalról az újságot, bedugta a háta mögé, vett egy mély lélegzetet, és ő is bement.

Az újságra összpontosított, miközben sietősen lépdelt a lépcső felé.

Az árnyékok fenyegetően fölé tornyosultak, de nem nézett rájuk, hanem a lépcsőfokokat számolta, és belekapaszkodott a korlátba, utána pedig a folyosó falába, és a lámpák borostyánszínű fénykörére összpontosított, amíg oda nem ért a szobájához.

A távollétében kiszellőztették a szobát, és áthúzták az ágyneműt. Majdnem olyan hideg volt odabent, mint odakint, de az ablakokat becsukták és bezárták.

Helena ruhája elázott, és nagyon fázott, de attól félt, ha Ferron észreveszi, hogy az újság eltűnt, bejön a szobájába, és elveszi tőle. Igyekeznie kellett.

Lekuporodott az ablak mellé, és először is szemügyre vette a dátumot: 1788. novembris.

Döbbenten csóválta a fejét. Ez nem lehet! Az utolsó emléke az volt, hogy Lila Bayard újra paladinként fog szolgálni, és részt fog venni a csatákban. Ez 1786-ban történt.

A háború tizennégy hónappal ezelőtt ért véget, vagyis 1787 nyarán, ami azt jelentette, hogy Helena tizenkilenc hónapot nem tudott felidézni a háború időszakából. Amikor megpróbált visszaemlékezni, csak a kórházban töltött időszakok rémlettek fel ködösen előtte. Nem emlékezett a beszélgetésekre, sem az évszakokra, sem Lumítia Felemelkedésére és Függésére. Semmire nem emlékezett azonkívül, hogy állandóan a kórházban dolgozott. Az egész egyetlen összefüggő üvöltéssé olvadt.

Lehunyta a szemét, és elkezdte erőltetni az agyát. Lennie kell a fejében valaminek. Az nem lehet, hogy ennyi mindent elveszített. Végül megfájdult a feje, és olyan érzése volt, mintha kézzel próbálta volna elkapni a szelet.

Kinyitotta a szemét, sűrűn pislogott, és megállapította, hogy megint vörös köd borul mindenre.

Megszorította a kezében lévő újságot. Gyorsan el kell olvasnia, mielőtt Ferron észreveszi, hogy eltűnt. Azonnal átfutotta az első cikket:

Elfogták annak a terrorista csoportnak az utolsó tagját, amelyik az Örök Láng rendjének nevezi magát, és kihallgatásnak vetették alá. Új Paladia Központi Hivatala megerősítette, hogy az elfogott személy Helena Marino, aki Etras déli szigeteiről érkezett az országba azért, hogy alkímiát tanuljon. Az etrasi kormány hivatalosan is bejelentette, hogy nem támogatta az ellenállókat, és nem vett részt a terrorcselekményekben. A lakosság biztonsága érdekében Marinót a város határain kívül fekvő Spirefellben tartják fogva, amíg nem döntenek a sorsáról.

A Ferron család híres birtokát Urius Ferron vasból építette fel. Az impozáns épület a család különleges rezonanciájának állít emléket, és tökéletesen alkalmas a veszélyes rabok fogva tartására.

A Ferron család még a Holdfast családnál is ősibb, és a tagjai állandó üldöztetésnek voltak kitéve az Örök Láng miatt. Atreus Ferron céhmestert letartóztatták és kivégezték azért, mert nyíltan felszólalt a Holdfastok elnyomó uralkodása ellen, a fiát, Kaine Ferront pedig alaptalanul megvádolták Apollo Holdfast elöljáró meggyilkolásával. Az ellenük felhozott vádakat később ejtették…

Ferront megvádolták azzal, hogy megölte az elöljárót? Azzal a gyilkossággal, ami kirobbantotta a háborút?

Helena döbbenten meredt a cikkre.

Apollo elöljáró halálára élénken emlékezett. A holttestére az Alkímia Intézet egyik közösségi termében találtak rá, és azonnal nyomozás indult az ügyben. De a nyomozás eredményére nem emlékezett, mert akkoriban sok minden történt. Meg kellett szervezni a temetést, és meg kellett tenni a szükséges előkészületeket ahhoz, hogy Lucot elöljáróvá koronázzák. Az örömteli eseményt beárnyékolta a gyász és a veszteség. Luc a tagadásba menekült, habár a barátai egymás után felesküdtek arra, hogy meg fogják védeni. Nem sokkal a ceremónia után a céhek fellázadtak, és kirobbant a háború, ami látszólag nem akart véget érni.