Egy könnyfakasztó, romantikus nyári történet mindenkit meghat, megmosolyogtat, megihlet és elgondolkodtat. Adott egy fiatal szerelmespár, a tizenkilenc éves Emma és Bence, akik elutaznak Egyiptomba, hogy két hetet töltsenek ott boldogan, szabadon, kettesben. Miközben Emma leginkább a napernyő árnyékába húzódva egy könyvsorozat első részét olvassa, Bence a tengerben fürdik, beáll strandröplabdázni, búvárkodni, jetskizni, a programok alatt pedig ismerkedik, köztük Lenával, a svájci lánnyal. A kölcsönös szimpátia azonnal kialakul, a továbbiakban együtt strandröplabdáznak, együtt fürdenek a tengerben, együtt búvárkodnak, és együtt bérelnek jet skit, majd, miközben Emma még mindig olvas, már a sorozat második részét, Bence és Lena eldöntik, egy társasággal kétnapos kairói kirándulásra mennek, otthagyva a tengerparti hotelt Emmával együtt. Bence és Lena remekül érzik magukat, és a nyaralás maradék napjait is együtt töltik, egészen addig, amíg Emma kiolvassa a könyvsorozat utolsó részét is, majd a végén felnéz a becsukott könyvből, és észreveszi, hogy valami megváltozott. Bence és Lena a nyaralás alatt megismerkedtek, egymásba szerettek, és azóta is boldogok együtt.

Ez egy szép nyári történet; valahol mélyen minden lány Lena szeretne lenni, és egy Bencéről álmodik. Sorsszerű, végtelenül romantikus, egy kicsit drámai is, tekintettel arra, hogy Bence barátnővel rendelkezett a megismerkedésük idején, így bájos történetükben még izgalom is akad. Ilyen történeteket női regényekben találunk, ahol az olvasók körmüket rágva izgulhatnak Bencéért és Lenáért, hogy az utolsó fejezet végén, a happy endet megkönnyezve felsóhajthassanak, hogy ah, de csodálatos.

Ja, tényleg az.

Ezeket a sztorikat falja az ember, de szinte senki nem tudja elmondani magáról, hogy részese volt egy ilyen, nyaralás alatt kialakult, és azóta is tökéletesen működő kapcsolatnak. Kivéve engem. Merthogy velem megtörtént. Ott voltam. Én átéltem. Úgyhogy biztosíthatok mindenkit arról, hogy ilyen igenis van. Komolyan. Csak egy gond van. Hogy én vagyok Emma.

1.

2009. július

Ez három éve nyáron történt, Bence, a volt barátom és Lena, a svájci lány valóban egymásba szerettek az amúgy közös nyaralásunkon, aminek helyszínét, időpontját és minden pillanatát én szerveztem meg. Kivéve persze azt a részét, hogy a barátom beleszeret valaki másba. Azzal nem számoltam. Nyilván, ha előre tudom, máshová foglalok. Ők egyébként azóta is együtt vannak, én pedig az a része vagyok a történetnek, amelyik általában senkit nem érdekel. Engem kivéve. De csak mert rólam van szó.

A szakításunk után, ami a nyaralás utáni hazaérkezésünk első napja volt, akadt, aki engem hibáztatott, mert nem figyeltem eléggé, meg mit várok, ha Bence elunta mellettem az életét. Na, kösz. Jólesett a szemrehányás, nem voltam eléggé ki egyébként is. Főleg, mert átkozottul váratlanul ért. Persze ez hülyén hangzik, de tényleg totálisan meglepődtem. Én csak annyit tudtam az egészből, hogy Bence unja a partot, és nem bír egész nap feküdni vagy napozni, szóval, hogy „ne fojtsuk meg egymást”, hagytam, menjen a szálloda által kínált fakultatív programokra, meg ismerkedjen másokkal. Esküszöm, még örültem is, hogy talált valakiket, akikkel olyan programokon vehet részt, amik engem nem annyira érdekelnek, és amíg én élvezem a partot és a könyvemet, ő is jól tölti az időt. Persze nem gondoltam, hogy ennyire. Fogalmam sem volt, hogy a társaságban, akikkel összebarátkozott, van valaki, akivel több is kezdett alakulni… Aztán amikor rájöttem, hogy nemcsak úgy talált valakit, aki mászkál meg kirándul vele helyettem, hanem konkrétan talált valakit, és konkrétan helyettem, akkor már késő volt. Megtörtént, egymásba estek, a hazaérkezésünk után pedig Bence szakított velem. Nem volt kellemes.

Emlékszem, a fősulis albérletem közelében lévő kocsma/pizzéria – attól függ, kinek mire van éppen igénye – törzshelyünkön ültem a legjobb barátommal, Tomival, és elmeséltem neki az egész történetet, mire a fejét csóválva intett a pult felé:

– Még két rozéfröccsöt, a barátnőm teljesen ki van borulva, most dobták!

A helyiségben lévő összes vendég felénk fordult.

– Kösz, szerettem volna, ha ez a sok vadidegen is tudja – motyogtam lehajtott fejjel.

A mellettünk lévő asztalnál ülő srác hintázni kezdett a székén, és hátrafordult hozzánk.

– Mi történt? – kérdezte.

Éppen mondani akartam, hogy ehhez aztán tényleg semmi köze, de Tomi megelőzött, és rá annyira jellemző módon rögtön magyarázni kezdett.

– Nem fogod elhinni – kezdte hangosan, mire nemcsak a kérdező, hanem a teljes asztaltársasága (másodévesnek tűntek, fiúk-lányok vegyesen) is kérdőn néztek ránk. – Egyiptomban nyaraltak – kezdte Tomi.

– Akkor ezért van így leégve – tette le elénk a rozéfröccsöket a pultos.

– Aha – bólintottam, megköszönve a kiszolgálást.

– A barátja meg megismerkedett egy svájci lánnyal – folytatta Tomi.

A mellettünk lévő asztalnál ülők elgondolkodtak a hallottakon. Ez volt a hatásszünet.

– Többször is jártam már Svájcban – szólalt meg a hozzánk odaforduló srác.

– Én is – felelték többen is egyszerre.

– Szép hely. Lenyűgöző sípályákkal – bólintott a csapos.

– Így van, minden évben ott síelek. Tavaly snowboardoztam is – mondta egy lány.

A karomat széttárva megráztam a fejem, beleittam a fröccsömbe, majd lecsaptam az asztalra a poharat. Egy pillanat alatt elterelődött rólam a szó, mert mindenkinek volt valami kellemes svájci élménye, amit a nyomorom juttatott eszükbe.

– Már elnézést! – szóltam közbe. – De engem éppen elhagytak egy svájci lányért! – jelentettem ki megbántva, amire kaptam egy „ó, szegény” biccentést, de aztán újra mindenki sípályákról és kristálytiszta vizű hegyi tavakról, meg vonatutakról kezdett beszélgetni, úgyhogy feladtam.

Aznap este rájöttem, hogy az én esetem nem az a téma, amihez bárki hozzá tud szólni. Az, hogy elhagytak egy svájci lány miatt, senkit nem érdekel. Mindenkit hagynak el, hogy az én történetembe be lehet szúrni, hogy egy svájci lány miatt, csak bónusz. Anélkül csak elhagytak volna egy másik lányért, ami olyan nagyon hétköznapi, hogy szóra sem érdemes. A sörözőben mindenki tudott mesélni egy-egy régi nyári kalandról, na meg mindenkinek volt valami emléke Svájcról is, de ennyi. Nem foglalkoztak velem, és én magamra maradtam, mert Tomi ugyanúgy belefolyt a beszélgetésbe, mint az összes vendég. Azért elvártam volna, hogy ha már kitárulkoztam, és megosztottam életem legnagyobb bánatát, bajtársiasan mellettem álljanak, és a vállamat veregetve ilyeneket mondjanak: „Na ne! Egy svájci lánnyal?” Vagy éppen: „Ne! Bárkivel, csak ne egy svájcival!” Esetleg: „Mindig tudtam, hogy a svájci lányok ilyenek, elveszik más barátját!”

De semmi ilyet nem mondtak, főleg azért, mert ez egyáltalán nem volt jellemző vagy gyakori, így Svájcról senkinek nem volt negatív véleménye, kivéve engem.

Ennek már három éve, és amit akkor megfogadtam az ominózus „elhagyott a barátom egy svájci lány miatt” eset óta, azt nagyjából tartani tudtam. Körülbelül abból állt, hogy soha többet nem nyaralok, és nem eszem svájci csokit. Ennyit tudtam tenni gyerekes haragomban és tehetetlen csalódottságomban. Jól kiszúrtam a világgal, valljuk be.

Egyébként a csoki részét teljesen jól tudtam tartani, az évek alatt beidegződött, hogy megnézem, így mindről tudom, hogy svájci-e. Alapjaiban rengettem meg a piacot a döntésemmel, a Toblerone is a csőd szélére jutott az évi mínusz tizenkét darab miatt, amit a bojkottom okozott. Mindegy, „ha más nincs, az embernek legalább elvei legyenek” alapon tartottam az elhatározásomat.

A többet nem nyaralok fogadás is könnyen indult. Főiskolásként egyébként sem fenyegetett az a veszély, hogy a fogadalmam miatt világ körüli utaktól esek el… Szóval nem nagyon volt tervben egyébként sem semmi, és ezt az utolsó, végzős évem előtt is pont így képzeltem. Nyár közepe volt, a koleszok és albérletek kiürültek, és tényleg csak azok maradtak, akik nem tudtak mit kezdeni a nyárral. Ezek voltunk Tomival mi is.

Az albérletemben ültünk, és amíg én a polcomon lévő könyvek gerincén húztam végig az ujjaimat, várva valami égi jelre, amitől megáll a kezem egy könyvnél, amit aztán elolvasok, és videót csinálok róla, addig Tomi az ágyamon hason könyökölve bámulta a tévében az élő műsort, miközben maga elé fektetve mindkettőnk telefonját, kihangosítva hívta róluk a műsorban bemondott számot.

– Elkérhetem…? – kérdeztem a sajátom felé nyúlva, merthogy szükségem lett volna rá.

– Pszt! – pisszegett le azonnal egy csitítós kézmozdulattal. – Nem, kell mindkettő. Az utolsó nyereményutakat sorsolják! – mondta a tévére mutatva, ahol a stúdióban a reggeli beszélgetős műsor keretein belül várták a jelentkezőket, akiknek lehetőségük volt Bárány Imrével – a saját nevével fémjelzett Báránnyal a világ körül műsorvezetőjével, aki nem mellesleg több utazási könyv szerzője – is találkozni. Tomi pedig két telefonról próbálta folyamatosan hívni, hogy bekerüljön az adásba, de mindkét készüléken csak az automata jelzett vissza, ami azt ismételgette, hogy köszönik, fogadták és rögzítették a hívását.

– Meg akarod nyerni az utat? – kérdeztem Tomitól.

– Ki nem akarja megnyerni? – kérdezett vissza. – Tizenkét nap egy ötcsillagos szállodában, all inclusive ellátással, tök ingyen – gondolkodott hangosan. – Mondjuk, hogy ezt nekem találták ki – mutatott magára.

– Aha… És hová szól a nyeremény? – érdeklődtem.

– Észak-Afrika… – mondta, mire felszaladt a szemöldököm, amit látva Tomi rögtön rájött, hogy pontosítania kell, mielőtt bepörgök az Egyiptom témától, ami úgymond tabunak számít azóta, hogy… tudjuk, mi történt. – Tunézia – tette hozzá.

– Hah – bólintottam „az mindjárt más” stílusban, mire Tomi visszafordulva újra a tévéképernyőt nézte, amin a reggeli műsor vezetői félbeszakították Bárányt, aki éppen egy korábbi, algíri utazásáról mesélt, majd közölték, hogy itt az idő egy újabb nyertest sorsolni. A családias hangulatú stúdió kanapéin ülő vendég és műsorvezető a kamera felé fordultak, mintha csak kinéznének a nézőkre, és vártak.

– Csörögj! – kiáltotta Tomi. – Csörögj már – fújtatott a telefonokra, miközben a tévéből megszólalt a hívás vonalának jellegzetes hangja. Valaki másnál csörgött ki. Tomi csalódottan megrázta a fejét, és sóhajtva nézett fel a tévére az ágyra kirakott két telefonról, miközben én odamentem az ágyam mellé, és a karomat összefonva hunyorogva néztem a tévére. A kicsengő hangjelzés hirtelen abbamaradt, valaki felvette a telefont.

– Halló. Az utolsó előtti gazdára váró út nyertesét szólítom! – mondta a műsorvezető, és a stúdióban ülők a fejüket kissé oldalra fordítva várták, hogy beleszóljon a nyertes.

– Ööö, izé… – hangzott fel egy férfi hangja, amit hallva a tévé képernyőjén ülők a műsorkártyájukkal kezdtek tapsolni, a szerkesztők pedig ujjongó hangeffektet is beraktak alájuk, amitől még ünnepibb lett a pillanat. – Most ez mi? Műsorban vagyok? – kérdezte a vonalban lévő hang kissé bizonytalanul, mire a stúdióban lévők egyöntetűen felnevettek.

– Igen! – felelték egyszerre. – Kihez van szerencsénk?

– Miki vagyok – felelte a hang bizonytalanul. – Várjunk csak… – akadt meg egy pillanatra. – Ez most azt jelenti… – hezitált.

– Azt bizony! – válaszolta bólogatva a műsorvezetőnő. – Miki, éppen most nyerted meg az utolsó előtti utat! Tizenkét nap Bárány Imrével és nyolc nézőjével Tunéziában, az ötcsillagos Salem Abu hotelben! – kiáltotta Bárányra mutatva, aki bólogatva helyeselt az elmondottakra, és kíváncsian figyelt, hogy mit reagál a nyertes.

– Úristen – hebegte Miki. – ÚRISTEN, nyertem! – kezdett üvöltözni. – Most komolyan nyertem??? – kérdezett vissza úgy, mint aki nem akarja elhinni.

– Komolyan – bizonygatták.

– Úristen. Nem hiszem el! Skacok, nyertem egy utat! – mondta valakiknek.

– Kussolj már! – hangzott a válasz valahonnan a közelből, amit hallva a műsorvezetők és a stúdióban ülők is meglepetten nevettek fel.

– Az élő műsor varázsa… – szabadkoztak. – Minden rendben? – érdeklődtek a telefonálótól.

– Persze hogyne, csak melóban vagyok, a kolléga pedig dolgozna… – magyarázta sokkal visszafogottabban, majd halkan folytatta: – Fúúú – kezdte. – Ez hihetetlen. Reggel munkába indulás előtt néztem a tévét, mondom, megpróbálom hívni a műsort, miért ne. Aztán, mivel nem történt semmi, nekem meg indulnom kellett, gondoltam, ez ennyi volt, grat a szerencséseknek. Most meg… Itt ültem bent az irodában, amikor jött a hívás. Még jó, hogy felvettem ismeretlenről. Amúgy nem szoktam. De mintha megéreztem volna, vagy nem tudom. Felvettem, és hallom, hogy műsorban vagyok. Mondom, na ne, ilyen nincs!

– Pedig van – szólt közbe a műsorvezetőnő mosolyogva. – Gratulálunk a nyereményhez! – tapsolták meg újra.

– Köszönöm! Ez életem legjobb napja – hangzott az őszinte reakció, mire a stúdióban ülők elérzékenyülve bólintottak össze.

– Mit szólsz ehhez? Hogy ilyen hatással van az emberekre a műsorod nyereményútja – fordult a műsorvezetőnő Bárányhoz, aki a kérdést átgondolva bólintott.

– Fantasztikus érzés, és örülök, hogy visszaadhatok valamit a nézőimnek ezzel a már hagyományossá vált évi egy közös utazással. Hiszen a Báránnyal a világ körül sehol nem lenne nézők nélkül – magyarázta, a műsorvezetők pedig bólogatva hallgatták, miközben egy oda nem illő hang köhintett egyet.

– Elnézést – szólt Miki, mire a stúdió nappalira emlékeztető díszletei közt ülő műsorvezetők és Bárány is értetlenül nézett fel.

– Miki? – ismerték fel a legutóbbi nyertes hangját, aki még mindig vonalban volt.

– Igen? – kérdezett vissza.

– Miért van még itt? – néztek össze értetlenül, majd ki oldalra, a műsor szerkesztője felé.

– Ja én… Elnézést, nem tudtam… – szabadkozott Miki. – Nem mertem lerakni, nehogy elvesszen az utam – közölte, amit hallva mindenki felnevetett.

– Nem veszik el, a szerkesztők visszahívnak a részletekkel – biztosították. – Viszont most elköszönünk, mert még van egy szabad utunk, és úgy tudjuk, rekordmennyiségű jelentkező próbálja megnyerni az utolsó helyet.

– Persze, persze – felelte Miki. – Akkor leteszem.

– Jó lenne! – kiáltotta mindenki nevetve, és Miki végre kikerült az adásból.

– Szerencsés Miki – állapította meg Tomi felém pillantva. – Gondolj a napjára. A melóhelyén ül, csörög a telefonja, két perccel később pedig nyertese egy ajándékútnak a Báránnyal a világ körül nézőivel – sóhajtotta, aztán visszakapta a fejét a tévé irányába, mert a műsorvezető a kamerába nézve bemondta, hogy következik az utolsó út kisorsolása. Az ágy mellett állva, lélegzet-visszafojtva figyeltem a történéseket, ahogyan Tomi az ágyamon immáron feltérdelve fogja a két telefont a kezében, erősen szuggerálva, hogy valamelyik készülék szólaljon már meg, miközben a szekrényen lévő tévé képernyőjén a műsorban szereplők totális csendben várakoztak egy telefonálóra. A következő pillanatban a tévéből felhangzott a vonal kicsöngésének hangja, Tomi pedig csalódottan leengedte a kezében tartott telefonokat. Nem őt hívták.

– Megvan az utolsó nyertesünk, várjuk, hogy felvegye – szóltak izgatottan a műsorban szereplők, mire Tomi fújtatva konstatálta, hogy nem ő az.

– A francba – dobta le az ágyra mindkét telefont, amikor is a tévében meghallotta, a hívást fogadja valaki, és csalódottan felkászálódott az ágyamról. – Erről ennyit – vonta meg a vállát. – Marad a nyár itthon… Veled.

– Kösz – horkantam fel, miközben Tomi kikerülve engem kinyitotta a vécé ajtaját, majd visszanézett rám.

– Nem úgy értem. Csak… Annyiraaaa nyaraltam volna egyet. Te nem? – kérdezte, aztán a válaszomat meg sem várva megrázta a fejét. – Te nem – felelte helyettem, aztán becsukva az ajtót bement a helyiségbe, én pedig a könyvespolchoz visszafordulva sokadszorra billentettem félre a fejem, hogy megnézzem a gerincüket, miközben azt hallgattam, ahogyan a tévében a műsorvezetők, Bárány, és mindenki kiabálva próbál kommunikálni a hívóval, aki kábé úgy hangzott, mintha a víz alól beszélne. A hangja folyamatosan elúszott, ezért csak annyit lehetett szaggatottan érteni, hogy „Aé. Végt. Mrk. Útn. Ha hazaért.”

A stúdióban ülők semmit nem értettek belőle, csak kérdőn néztek össze, aztán, amikor elnémult a vonal, a műsorvezető megrázva a fejét a fülében lévő füleshez dugta a mutatóujját, hogy hallja az instrukciókat.

– Oké, ennyi, szétment a hívás, a szerkesztők azt mondják, nem tudják visszahívni, mert nem kapcsolható a szám – mondta.

– Mekkora pech – jegyezték meg.

– Az – felelte a műsorvezetőnő, aztán újra a füléhez kapott. – Így viszont. Igen – bólintott. – Újra szabaddá vált az utolsó nyereményút, a szerkesztő kollégák már el is indították a randomnyertes-generátort az eddig érkezett rekordmennyiségű hívás számaival, és azonnal visszahívjuk a szerencsést, aki utolsóként csatlakozhat a Báránnyal a világ körül nyereményútra – kiabálta, lázban tartva a nézőket. – És azt mondják, megvan, már hívják is. Öt, négy, három, kettő, egy, és… – üvöltötte, a következő pillanatban pedig meghallottam magam mögül a rezgő hangot. Az ágyról jött. Az egyik telefonból.

Elkerekedett szemmel, a kezemet egy könyv gerincén tartva álltam, egy pillanatra teljesen lefagyva, aztán óvatosan kihajolva kinéztem a polc mögül az előszoba irányába.

– Tomi? – kérdeztem halk, bizonytalan hangon, de a vécéajtó még mindig csukva volt, miközben, mintha csak lassított felvételben lennék, hátrafordultam az ágyam irányába. Az ágytakaróra ledobott két készülék közül az egyik kijelzőjén világított a hívás. Az enyémen.

– Ó basszus – mondtam tanácstalanul, aztán odaugorva felkaptam az ágyról a rezgő telefonomat, és mielőtt még a műsor szerkesztői felhagytak volna a próbálkozással, amiért túl sokáig hagytam kicsengeni, és mást kerestek volna, gyorsan fogadtam a hívást, majd a fülemhez tartva indultam a vécé irányába, ahol hallottam odabentről, hogy Tomi éppen lehúzza.

– Na végre, már azt hittük, hogy senkinek nem kell az út – nevetett a műsorvezető a telefonba, mire visszapillantottam a tévére, ahonnan ugyanazt hallottam, amit a telefonban. Vonalban voltam. – Gratulálunk! Kit köszönthetünk? – kérdezték, mire ököllel dörömbölve az ajtón, hogy Tomi jöjjön már ki, kénytelen voltam válaszolni, mert várták.

– Emma – feleltem halk, bizonytalan hangon.

– Emma! – kiáltották a stúdióban ülők lelkesen. – Te vagy az utolsó nyertesünk! – jelentették ki, és én is megkaptam az ujjongó hangeffektet, miközben Tomi kijött a vécéből, és először furcsán nézett rám, amiért az ajtó előtt állok, aztán a fülemhez tartott telefonra mutogatva összehúzta a szemöldökét, majd késleltetve meghallotta a hangomat odabentről, a szobából. Vagyis a tévéből.

– Neeeee! – tátogta döbbenten, én pedig tanácstalanul néztem rá, és a fejemet rázva szólaltam meg.

– Ömm. Igazából én csak felvettem a telefont, a barátom jelentkezett a nyereményre, de… Már itt is van, adom – nyomtam Tomi kezébe a telefonomat, aki rögtön kapcsolt, és megköszörülve a torkát a legkedvesebb hangján szólt bele.

– Helló – mondta. – Tomi vagyok.

– Nem, nem, nem – szólalt meg Bárány. – Vissza a telefont a lánynak. Ő a nyertes – szólt rá Tomira, aki egy grimaszos mosolyt megejtve bólintott.

– Oké, persze. Mellesleg… Nagy rajongó vagyok. Mindegy – törődött bele, azzal a kezembe nyomta a készüléket, amit ellenkezve ugyan, de átvettem.

– Itt… Itt vagyok – szóltam bele hezitálva.

– A kiírt játékszabályzat értelmében a sorsolás és egyben az út nyertese az, akit kapcsolnak a műsorba a szerkesztők. Az pedig te voltál – magyarázta, aztán hallva, hogy hatásszünetet tartok, hozzátette: – Szóval, Emma… Még egyszer gratulálok! Megyünk nyaralni – közölte, én pedig az utolsó kijelentését hallva automatikusan megráztam a fejem, mire a reakciómat látva Tomi kikapta a telefont a kezemből, mielőtt mondhattam volna bármit is.

– Helló, megint én, Tomi – szólt bele, a stúdióban ülők pedig a kezüket széttárva néztek össze. – Átvettem a telefont, amíg Emma feldolgozza a hírt. Kicsit meglepte – pillantott felém. – Szinte sokkolta – állapította meg. – De amúgy nagyon örül – tette hozzá, miközben a tekintetével követte, ahogyan az előszobafalnak dőlve lerogyok a földre, és a tenyerembe temetem az arcomat. – Nincs esetleg egy kilencedik hely? – érdeklődött. – Nincs? Jó – felelte, aztán kitették az adásból, akkor köszönve el tőle, amikor már nem tudott reagálni, és miközben a tévében folytatódott a reggeli beszélgetős műsor, ahol az egyik kártyáról felolvasták a nyertesek neveit, legutolsóként az enyémet, Tomi leült mellém a földre, és teljesen megilletődve nézett rám.

– Te jó ég! Emma, megnyerted az utat! – közölte.

– A fenébe – fogtam fel hirtelen az egészet.

– Ugye elmész? Mondd, hogy elmész! – nézett rám könyörgőn.

– Nem, én nem! – ráztam a fejem vadul. – Biztos átruházható valahogy – gondolkodtam kétségbeesetten.

– Lehet, hogy már akkor transzban voltál, de most mondták az előbb, hogy nem lehet. Az nyerte, aki bekerült az adásba. Úgyhogy te mész.

– De én nem… Én nem mehetek. Visszamondom – közöltem.

– Mi? Megőrültél? – akadt ki teljesen. – Ha már az egyikünk ennyire szerencsés…

– És az miért nem te vagy? – vágtam közbe felháborodottan. – Különben is, miért hagytál itt a hülye telefonokkal?

– Mert azt hittem, hogy megnyerték az utolsó utat!

– Hát marhára nem!

– Hát marhára nem tudtam! Amúgy meg minek vetted fel? – kérdezte.

– Hogy átadjam neked! – kiabáltam rá. – Mit csináltál odabent annyi ideig?

– A hólyagomat ürítettem, elnézést – közölte szemrehányón.

– Jól tele lehetett – állapítottam meg felé pillantva.

– A narancslé miatt – felelte sokkal higgadtabb hangon. – Kettőt is ittam – tette hozzá, mire kínosan elnevetve magam megráztam a fejem.

– Ó istenem, most mit csináljunk? – túrtam a hajamba tanácstalanul.

– Hát, én örülök a szerencsédnek. Te pedig, amiért ennyire jó fej legjobb barátod van, nem mondod le a nyereményt, hanem elmész Tunéziába, mint a nyolcadik utas.

– Az nem a Halál? – néztem rá, aztán a megjegyzésemre az előszoba parkettáján ülve, a falnak vetve a hátunkat mindketten felröhögtünk.

2.

A műsor szerkesztői percekkel az adásba kerülésem után visszahívtak, hogy tájékoztassanak a részletekről és a nyereményem jogosultságának feltételéről. Minden kritériumnak megfeleltem (nagykorú voltam, büntetlen előéletű, és nem álltam pszichiátriai kezelés alatt), úgyhogy ezek után elkérték az adataimat, majd jó utat kívántak. Két nap múlvára. Merthogy július tizenhatodikán délután háromra kellett a reptérre mennem, ahol átvehettem a jegyem. Összesen tehát negyvennyolc órám volt a műsor hívása és az utazás között, ami először nem tűnt jó ötletnek, aztán végül rájöttem, hogy jobb ez így, a ragtapasz módszer szerint, ami annyit jelent, hogy baromira fáj, de hamar túl leszünk rajta. Másrészről viszont nem vagyok egy hirtelen ember, így rendszerint két nap arra sem lett volna elég, hogy kiválasszam, milyen könyveket vigyek magammal. Tomi nagy segítség volt, multifunkcionális barát, egy egész társaság helyett áll helyt az életemben. Egyszerre volt haver, amikor segített nyaralós playlistet összeállítani az ipodomon, kritikus, amikor a próbafülke előtt ácsorogva már hatvan perce bizonygatta, hogy tökéletesen áll a fekete bikini, amit kiválasztottam. Közben persze tudtam, hogy bénán áll, hiszen hullafehér, napot nem látott bőrömön olyan erős kontrasztot alkotott a fekete fürdőruha, hogy még én is megijedtem, de Tomi állította, hogy jó. Ő volt az alkalmi tanácsadóm is, amikor a drogériában ácsorogtunk, és nagy gondban voltam, hogy dinnyés vagy cseresznyés szőlőzsírt vegyek. Végül amúgy a cseresznyést választottam. Tomi volt a lelkiszemetesem is, amíg a plázában a kávézó pultjánál állva hallgatta a kételyeimet és folyamatos visszakozásomat az utazással kapcsolatban, és miközben én szüntelenül magyaráztam, addig ő a barista sráctól elvéve a két elvitelre kért papírpoharat, egy „nesze” mozdulattal a mellkasomhoz nyomta az egyiket, miközben én tovább beszéltem. Végül pedig Tomi volt a sofőröm is, amikor elkérve a nagyapja kocsiját, július tizenhatodikán délután fél háromra kivitt a reptérre. Kirángattuk a csomagtartóból a bőröndömet, ami ránézésre is több volt húsz kilónál, majd kihúztam a bőrönd fogóját, és hatalmas, gondterhelt sóhajtást hallatva, amibe belesűrítettem életem fájdalmát, a fotocellás ajtó felé fordultam.

– Ha ez megnyugtat, annyira irigyellek, hogy mész! – szólt Tomi olyan bánatos arccal, hogy tényleg őszintén megsajnáltam.

– Ha ez megnyugtat, én meg téged, hogy maradsz – vágtam rá teljesen őszintén.

– Hé! Megígérted – emlékeztetett a fogadalmamra, miszerint jó pofát vágok mindenhez, tekintettel azokra, akik szívesebben lennének a helyemben. Mint például Tomi. Vagy az egész világ.

– Oké – bólintottam. – Mindennap jelentkezem – ígértem meg, és félve az ajtó felé léptem.

– Lehet naponta többször is, nincs életem! – jegyezte meg utánam szólva, mire még egyszer hátrafordultam, hogy intsek egy utolsót. Próbáltam a nézésembe minden félelmet, aggódást, kényszert és tehetetlenséget belesűríteni. Tomi visszanézett rám, és próbált a nézésébe minden keserűséget, kalandvágyat, beletörődést és reménytelenséget belesűríteni. Sikerült is neki. Olyan szerencsétlenül állt a reptér előtt, mint aki most késte le az utolsó gépet. A világ utolsó gépét.

Sóhajtva beléptem a terminálba, feltoltam a fejemre a napszemüvegemet és körbenéztem. A check in pult előtt hatalmas sorok kígyóztak. Nem ártott volna beállnom, csakhogy még nem volt repülőjegyem. Lábujjhegyre állva, az embertömeg felett próbálva átnézni, nem messze megpillantottam egy mobilpultot, amin a Báránnyal a világ körül felirat szerepelt, a műsor logójával. Odaverekedve magam megálltam előtte, és a stand mögött álló telefonáló nőre néztem, aki blúzt és nadrágkosztümöt viselt. Asszisztensnek tűnt.

– Három már átvette, ötöt még várok – futotta át az előtte lévő listát, aztán megakadt rajtam a tekintete. – Várj egy kicsit – szólt a telefonba, és felvont szemöldökkel nézett rám.

– A nyereményútra érkeztem, azt mondták itt vehetem át a repülőjegyem – mondtam.

– Itt van még egy – szólt a telefonba, mire összefonva a karomat kérdőn néztem rá. A nő letette a telefont, és elkérte az irataimat. – Vadász Emma – húzta ki a sorból a nevemet, majd az egyik paksamétából kivett egy köteg papírt, és átnyújtotta nekem. – Parancsolj. Jó utat és gratulálok – mondta türelmetlenül, és a nyakát nyújtogatva figyelte az ajtón át érkezőket.

– Köszönöm – vettem át, majd félreálltam, hogy ne zavarjam a kilátását, amíg elpakolok. Éppen a személyimet raktam vissza a helyére, amikor a tumultusban félrelökött egy magas, napszemüveget viselő srác, aki a pulthoz érve két karját megtámasztotta az asztalon, és a nőre nézve így szólt.

– Csá! Martin vagyok, nyertem egy utat – közölte.

Az asszisztens végigmérve a srácot, a szemét meresztgetve lenézett a papírra, aztán elkérte tőle is az igazolványát.

Elnéztem egypár pillanatig a másik nyereményutast, aki rágózva nézett végig a lapra hajoló asszisztensen.

– Te is jössz? – vigyorgott rá a szemöldökét felvonva.

– Nem – felelte a nő csípőből, és a paksamétát összerendezgetve előrehajolt, majd erőteljesen a srác mellkasához nyomta a köteget, aki röhögve átvette.

– Hűha, de hűvös. Ezt bírom – közölte, mire az asszisztensnő úgy tett, mintha nem hallotta volna, és lehajolva a pultra ismét a listát nézte. – Milyen arcokkal megyek? Jött már valaki? – érdeklődött a srác.

Az asszisztens felpillantott a papírból.

– Igen, pont az előbb… – ágaskodott a pult mögött, amiből azt gondoltam, hogy engem keres, így a bőröndöm mellett állva a lehető legnyíltabb és legbarátságosabb tekintettel néztem feléjük, készen állva, hogy bemutatkozzak az első sorstársamnak, de az asszisztens átnézve rajtam egyenesen az indulást jelző táblára mutatott.

– Ott, ők ketten – mutatta, mire a tenyeremet tanácstalanul kifordítva ráztam meg a fejem.

– Elnézést – szólítottam meg egy idős házaspárt, akik eltoltak előttem egy bőröndökkel megpakolt kocsit. – Önök látnak engem? – kérdeztem.

– Hogy? – nézett rám a férfi meglepetten. – Hát persze – mondta.

– Köszönöm, akkor jól gondoltam, hogy létezem – feleltem, majd a nyeremény-utastársam után néztem, aki egy „Hé, jó csajok!” megállapítással haladt el előttem a táblánál ácsorgó két lányhoz igyekezve, akiket eltakart előlem a reptér bejáratán beáramló embertömeg.

A check in pultoknál egyre többen lettek, úgyhogy a bőröndöm fogóját megragadva megkerestem a monastiri sort, és a csomagomat magam mögött rángatva beálltam egy család mögé, majd amikor én következtem, a pulthoz léptem, és segítség hiányában minden erőmet összeszedve egyedül dobtam fel a bőröndömet a szalagra, miközben nem felejtettem el kedvesen mosolyogni. Hiába, nem mentem vele semmire, attól még a kijelző túlsúlyt mutatott. Így jár, aki sok könyvvel megy nyaralni. Mindegy. Egy másik pultnál kifizettem a többletsúly miatti bírságot, majd egy harmadik pultnál bemutattam az előző pultnál befizetett bizonylatot, ahová az első pulttól küldtek. Mikor úgy éreztem, szinte minden pultnál álltam már sorba, kimentem a reptérről, hogy kicsit kiszellőztessem a fejem a benti nyüzsgéstől. Félreállva megállapodtam a fotocellás ajtó mellett, és néztem a befelé igyekvő embereket. Családok. Üzletemberek. Párok… Ahogy néztem őket, akaratlanul is eszembe jutott, hogy amikor legutóbb nyaralni mentem Bencével, mi is ilyen helyesek voltunk együtt. Visszafelé már kevésbé.

A nyomasztó emlékek közepette, magányosan ácsorogtam a reptér bejárata előtti forgatagban, teljesen a gondolataimba merülve, amikor is mindenki mással együtt egy közeledő autó irányába kaptuk a fejünket, amiből üvöltött a zene.

A láthatósági mellényt viselő reptéri őr már messziről elindult, folyamatosan integetve, hogy ott nem lehet megállni, miközben a kocsi pont előttem állt meg, és az öt, kábé velem egyidős, huszonhárom év körüli tag közül kipattant az egyikük, az a srác, aki az anyósülésen ült, majd sietősen hátrament a csomagtartóhoz, miközben az egyik, addig hátul helyet foglaló lány előreült a fiú helyére. A kocsiból brutális decibellel üvöltő zene minden szempárt odavonzott, miközben az autóban maradt négy utas mindegyike a jobb oldali lehúzott ablakokhoz hajolt, és röhögve kiabált a csomagtartót lecsapó, és bőröndjének fogóját kihúzó srácnak, aki a csomagját felrakva a járdára, vigyorogva nézett vissza rájuk. Úgy tűnt, a társaságból csak ő utazik, és miközben a haverjai autója felé sietett az őr, egyre hangosabban kiabálva, hogy haladjanak tovább, a fiú röhögve hajolt le az ablakhoz, hogy benézzen hozzájuk.

– Tűnés, mert megbüntetnek titeket – szólt a kocsiban maradt két fiúnak és két lánynak.

– Megyünk már – kiabálták túl valamelyest a zenét. – Na, jó nyaralást, Noel – búcsúzkodtak.

– Meglesz – szólt be a srác az ablakon.

– És tudd, hogy utálunk, mint a szart, te rohadt mázlista! – tette hozzá a sofőr, ami kissé erősnek hatott, így mellettük állva akaratlanul is felszaladt a szemöldököm, de mivel a fiú, Noel, hangosan felröhögött, valószínűsítettem, hogy valami belső poénról lehet szó.

– Én sem tennék másképp – értett egyet Noel, amin valamennyien még jobban nevettek. – Menjetek – egyenesedett fel az ablaktól, amin addig támasztotta az alkarját, aztán ököllel kettőt a kocsi tetejére ütött, mintha csak ezzel jelezné, hogy mehetnek.

– Jövünk érted – kiabálta a sofőr, elhajtva a reptér bejárata elől, mire a Noel nevű fiú csak intett egyet, aztán egy rágót kivéve a zsebéből hosszasan nézett utánuk. Farmert, tornacipőt és fehér pólót viselt, és bőr karkötőt hordott. Barna haja és szeme volt, és egészen helyes arca. Jó, nem egészen helyes, hanem rohadt helyes, de részletkérdés. Még mindig szórakozottan nézett a haverjai után, akik az egyébként hozzájuk igyekvő reptéri dolgozó mellett elhajtva dudáltak két aprót neki, amit látva Noel felröhögött, aztán a rágót a szájába gyűrve odalépett a bőröndje mellé. A fogót megragadva felnézett a terminál épületére, majd körbefordult, mintha keresne valakit, aztán megállapodott a tekintete rajtam.

– Check in? – kérdezett tőlem összesen ennyit. Se egy „helló”, se egy „bocs, merre van”, se egy „nem tudod véletlenül”. Neeem. Ennyit böfögött oda, hogy „check in?”, gondolván, ennyiből is értem a kérdést, minek fáradjon azzal, hogy normális mondatot fogalmazzon meg egy idegennek. Hát, azért marhára nem így működnek a dolgok.

– Tessék? – kérdeztem vissza a homlokomat ráncolva.

– Erre van a check in? – ismételte meg, ezúttal értékelhető mondat formájában, de olyan hangsúllyal, mintha fárasztaná a tudatlanságom.

Szó nélkül az éppen nyíló ajtó felé mutattam, mire biccentett egyet, ami valószínűleg a köszönöm volt nála, majd a zsebéből kivéve a telefonját, rágózva ránézett a kijelzőre, aztán a füléhez emelve felvette, és röhögve magyarázott valakinek, miközben bement.

– Szívesen – motyogtam, csak úgy mellékesen, aztán még ácsorogtam egy darabig, és az imént látottakon gondolkodtam. Vagyis inkább azon, hogy mi kell ahhoz, hogy valaki ilyen legyen. Az én reptéri belépőm tízből maximum ötös. Tomi hozott, ott állt meg, ahol tábla jelzi, hogy lehet, én pedig kiszálltam, és bementem. Ha valaki látott, akkor körülbelül hat másodperc múlva már el is felejtett. Ezért ötös. Nem volt sem túl botrányos, ami az egyes felé húzna, de meg sem közelítette a tízest. Olyan abszolút semmilyen volt. Az előbb látott srác belépője vajon hányas? Biztos volt vagy hetes. Elvégre több haverja hozta ki a reptérre, jó fejnek tűntek, a zene is elég jó volt, amit üvöltettek, meg renitensek is voltak ezzel a megállni tilos táblánál állnak meg, amíg kiszállt… Na igen. Legyen hetes.

Az órámra pillantva visszamentem a terminálba, és beálltam fémdetektoros sorba, ahol addigra igen nagy tömeg gyűlt össze. Előttem egy tizennyolc év körüli fiú állt egyedül, és fejét a ritmusra mozgatva aprókat bólintott, aztán, amikor sorra került, levette füléről a nagy méretű fejhallgatót, amiből még mögötte állva is meghallottam a kiszűrődő rapzenét, a kosárba bepakolta a cipőjét, a zenelejátszóját, a farmerzsebében lévő kulcscsomót, némi aprópénzt, aztán megtapogatva magát úgy ítélte meg, hogy „tiszta”, és átment a fémdetektoron. Nem jelzett semmit, úgyhogy szóltak, hogy én következem. Lazán átsétáltam a kapun, és a fiú mellé beállva felszedtem a kosárba tett cuccaimat, aztán egymás mellett fél lábon egyensúlyozva próbáltuk felvenni a cipőnket, aminek köszönhetően egyszer összedőltünk, mire mindketten egy „bocsot” intettünk a másiknak, majd amíg én a Converse-em cipőfűzőjét kötöttem be, a fiú visszarakta a fülére a fejhallgatót, és a kulcsát a zsebébe mélyesztve bement a terminálba.

A cipőmet és cuccaimat visszaszerezve a kosárból megkerestem a megadott kaput, ahol elvileg négy órakor találkoznom kellett Bárány Imrével és a nyereményutasokkal.

Kissé messzebb álltam meg, hogy először felmérjem a terepet, kihasználva, hogy csak egy hang voltam, aki megnyerte az utat, és egyelőre senki nem tudja, hogy ki vagyok. Egy oszlopnak dőlve kíváncsian pásztáztam a kapunknál lévő széksorokat, amin már üldögélt néhány utas, a beszállásra várva. Valamennyien egy irányba néztek, így én is odapillantottam, ahol azonnal megláttam, hogy mi olyan érdekes számukra. A Báránnyal a világ körül műsorvezetője, Bárány Imre állt az egyelőre üres pult előtt, és füléhez emelve a telefonját, folyamatosan beszélt valakivel. A negyvenes éveiben járó tévés elég híres volt ahhoz, hogy mindenki rögtön felismerje, évek óta képernyőn van, számos tévés díjat nyert kulturális és tudományos kategóriában, és elég sokat szerepel újságokban is, úgyhogy természetesen az összes szempár rászegeződött, és kíváncsian fürkészte. Általában egyébként sármosnak szokták mondani az idősebb nők. Anyu például totál odavan érte, amikor megtudta, hogy nyertem az utat, csak kábé a hatodik kérdése volt velem kapcsolatos, az első öt Báránnyal. Mindegy.

A pultra könyökölő, folyamatosan telefonáló műsorvezető mögött a váró széksorán felismertem Martint, aki odakint rögtön utánam ment a repjegyes pulthoz. Mivel társaságban volt, feltételeztem, hogy ők a további nyereményutasok. Ott volt egy szőke, harminc körüli nő vállpántos hosszú nyári ruhában. Mellette egy fiatalabb, inkább velem egyidős, húszas évei elején járó fekete hajú, frufrus lány topban, sortban és szandálban. Velük volt a fejhallgatós tizennyolc év körüli srác is, akivel együtt vettük fel a cipőnket a kapunál. Őt látva komolyan megörültem. Fogalmam sincs, miért, egy árva szót sem szóltunk egymáshoz, mégis örültem, hogy ezek szerint nyereményutas. Egyelőre ennyien voltak, ami nem is tűnt annyira ijesztőnek, mint gondoltam, úgyhogy eldöntöttem, hogy odamegyek. Út közben viszont meggondoltam magam, és visszafordultam. De egyszer úgyis oda kell mennem, legyünk túl rajta, határoztam el, és elindultam. Á, még nem. Ezzel ellettem volna egy darabig, ha valaki hirtelen meg nem ragadja a könyökömet.

– Gyere, itt vagyunk – húzott magával az odakint megismert asszisztensnő, aki a másik kezében egy papírpoharas kávét fogott. Most legalább észrevett. – Bárány, itt a kávéd – adta oda a telefonáló műsorvezetőnek. – És egy utasod – tette hozzá, mire Bárány fél kézzel elvette a kávéját, aztán a vállával az arcához szorítva a telefont felszabadította a másik kezét, és felém nyújtotta.

– Üdv – biccentett. – Örülök a megismerkedésnek.

– Szintúgy – feleltem bólogatva, aztán az engem fürkészőn néző többiekhez fordultam, akik mind kíváncsian méregettek. – Sziasztok – intettem zavartan. – Én is… – kezdtem, aztán megakadtam. – Jövök – fejeztem be a mondatot.

– Többiek, ő itt Emma – mutatott be az asszisztensnő.

– Emma, ők itt Martin – kezdte sorolni őket.

– Csá – biccentett a srác.

– Évi – folytatta az asszisztens a szőke nőre mutatva.

– Szia – köszönt kedvesen.

– Szandi – mutatott be a fekete hajú lánynak, aki széles mosollyal intett egyet.

– Ööö – lesett bele a papírjába. – Pala – olvasta fel a listán szereplő nevet, amikor a fejhallgatós sráchoz ért.

– Pala? – kérdeztem.

– Ja. Becenév. A Palotásból – magyarázta hátratolva a fél füléről a fülest.

– Oké – memorizáltam, majd a társaság tagjainak tekintetét állva védekezőn összefontam magam előtt a karomat, és kérdőn néztem az asszisztensnőre, aki hunyorogva körbefordult.

– A nyereményutas csapat tagja még Attila – mutatott a sor legutolsó székére, amin a társaságtól tisztes távolságra ült egy férfi, és a kapott prospektusokat nézegette.

Akartam köszönni neki, de elég messze volt, meg fel sem nézett, úgyhogy újra az asszisztensre néztem, aki befejezte a felsorolást.

– Ketten meg elmentek a duty freebe, ők majd jönnek – legyintett, ennyivel letudva a kötelességeit, aztán félrehívta Bárányt, és elsétálva tőlünk bizalmasan váltottak néhány szót.

Ott maradtam a frissen bemutatott társaságban úgy, hogy otthagyott, aki bemutatott nekik. Kínosan ácsorogtam mellettük, úgy dörzsölgetve a karomat, mintha fáznék, totálisan kívülállóként érezve magam, miközben ők azért nagyjából beszélgettek és ismerkedtek egymással. Én ebben nem voltam valami jó.

– Emma, te nyerted utolsóként, ugye? – próbált bevonni a beszélgetésbe Évi, mire mindenki rám nézett.

– Igen – feleltem szűkszavúan. És ennyi, nem mondtam mást. Elmesélhettem volna mindent, kezdve Tomival, hogy milyen körülményes volt az egész, hogy eredetileg nem is én jelentkeztem a nyereményjátékra, de az én számomat hívták vissza, miután az előttem lévő nyertessel megszakadt a kapcsolat… Annyi mindent mondhattam volna. Erre lezártam a dolgot egy egyszavas válasszal. Amit rögtön meg is bántam, de mire korrigáltam volna, a többiek már tudomásul vették, hogy a jelek szerint nekem ennyi volt a mondanivalóm, és tovább beszélgettek. A francba. Saját magam miatt forgatva a szemem álldogáltam még mellettük egy darabig, aztán közöltem, hogy elmegyek a könyvesboltba. Ez megint egy olyan dolog volt, amivel nem tudtak mit kezdeni, csak annyit mondtak, hogy oké, úgyhogy kiléptem a körükből, és az újságos felé sétáltam a terminál várójában.

Bárány és az asszisztense mellett elhaladva megütötte fülem a beszélgetésük.

– Nem is tudom – mondta a műsorvezető a fejét ingatva. – Egyelőre nem túl jók a kilátások ezzel a csapattal. Mondtam már a szerkesztőmnek, hogy kössük valamiféle kritériumhoz a nyereményre való jelentkezést, ne jöhessen bárki. Érted. A feléből nem is nézném ki, hogy a műsorom nézője. Az az Attila nevű meg konkrétan meg is mondta. Most ezzel az információval mit kezdjek? – fújtatott. – Martin simán agykárosodottnak tűnik, és őszintén szólva a rappergyerekről, arról a Paláról sem mondanám meg, hogy lelkes Báránnyal a világ körül-rajongó. Lefogadom, hogy egyetlen régi adásomat sem tudná felidézni. Ki van még? Ja, a lányok. Szandi egészen biztos az all inclusive pihenés miatt akart nyerni, ahogyan Évi is, Emma meg már az élő műsorban megmondta, hogy nem is ő telefonált – bosszankodott. – Gyönyörű. Jövőre egészen biztosan nem így megyünk, lesz rosta, nem viszem el a boldog-boldogtalan betelefonálót, ez volt az utolsó alkalom! – közölte fájdalmasan sóhajtva.

– Kettőt kihagytál – emlékeztette az asszisztens, mire Bárány bólintott.

– Ja igen. Ott van a túl lelkes irodistánk, Miki, meg a végzős médiaszakos gyerek. Na, őbenne van potenciál arra, hogy egyáltalán idevaló. Mi is a neve?

– Noel – segítette ki az asszisztens. – Figyelj, adj nekik egy esélyt, lehet, hogy ez az út is ugyanolyan jól sikerül majd, mint a többi… – győzködte, majd a szeme sarkából észrevéve, hogy feltűnően lassú léptekkel haladok el mellettük, halkabbra fogta, és félrehúzta Bárányt, hogy ne tudjam, miről beszélnek.

A hallottakat emésztgetve sétáltam tovább, igazat adva a panaszkodó műsorvezetőnek, kicsit lelkiismeret-furdalással küzdve, amiért például én is egy igazi nézője elől vettem el a helyet, aztán az elhangzott neveken gondolkodtam. Volt köztük egy kakukktojás. Az utolsó. Noel. Szerintem életemben nem találkoztam még ezzel a névvel, ma pedig már másodszor. Azért ennyire nem gyakori, állapítottam meg, majd a reptéri forgatagban velem szemben lépkedő két főre nézve megráztam a fejem.

Ilyen nincs. Az egyikük egy alacsony, nehezen megállapítható korú, de leginkább valahol a harmincas évei közepén járó férfi volt, aki a megvásárolt pizzaszeletet ette a zsíros papírtálcáról, és azt bizonygatta, hogy „isteni”, a mellette sétáló srác pedig természetesen az a Noel volt, akit odakint láttam a bejárat előtt. Engem kikerülve mindketten a kapuhoz mentek, én pedig menet közben a vállam felett hátralesve láttam, ahogy odalépnek a nyereményutas társasághoz. Ők voltak az utolsók. Velük együtt mind megvoltunk.

3.

A könyvesboltban az egyik újdonság hátoldalán lévő ismertetőt olvasgattam, a fülemhez tartva a telefonomat, amin anyuval beszéltem, aki mindenképpen meg akart bizonyosodni róla, hogy valóban eljöttem a nyereményútra, és nem mondtam vissza az utolsó pillanatban, rám olyan jellemző módon. Mármint nem a nyereményutak visszamondása jellemző rám annyira, mert most nyertem először bármit. Inkább a többi része. Elvégre már az oviban is megtorpanás volt a jelem. Úgyhogy biztosítottam róla, hogy bent vagyok a reptéren, ahonnan már ha akarnék, sem nagyon tudnék kimenni. Ezt letudva anyu rátért a hívásának másik, nem elhanyagolható okára. Hogy milyen Bárány élőben?

– Hát… – kezdtem, visszarakva a polcra az újdonságot, aminek tartalma nem nyerte el a tetszésemet, aztán az ismeretterjesztő sorban megálltam a Báránnyal a világ körül könyv előtt, és ránéztem a borítójára, amin a műsorvezető fotója szerepelt. – Mint a könyvén – állapítottam meg. – Hogy mi? Kell neked? – vettem le a polcról a szememet meresztgetve, aztán megfordítva elolvastam a tartalmát. A kötet a műsor ötéves évfordulójára jelent meg, és Bárány ötkontinensnyi élményét sűrítette össze.

– Jó, jó aláíratom neked – ígértem meg anyunak, miközben fellapoztam egy tunéziai útikönyvet is, amit elég jónak találtam, úgyhogy hozzácsaptam a Bárány-kötethez, hogy megveszem azt is.

– És a legfontosabb! – szólt végül anyu, aki a jelek szerint eddig is beszélt. Csak sajnos nem figyeltem, hogy mit.

– Igen? – kérdeztem, a fejemmel hozzászorítva a mobilt a vállamhoz, így fel tudtam venni a polcról egy magazint, és miközben vártam, hogy mi a legfontosabb, át is lapoztam. – Készíts Bárány Imrével annyi közös fotót, amennyit csak tudsz – kérte, én pedig azon gondolkodtam, hogy ha ez a legfontosabb, akkor vajon mit mondhatott eddig?

– Ööö. Oké – hagytam rá, és elköszönve leraktam a telefont, aztán eltettem, és a két kötetet fogva tovább ácsorogtam a magazinpolc hosszú sora előtt. Hirtelen egy kéz nyúlt át előttem, és leemelt egy mozimagazint. Már odafordultam, hogy szóljak, esetleg ha megkér, hogy álljak arrébb, akkor nem kell a fejemtől két centire nyújtózkodnia, tökéletesen belelógva az elém táruló képbe, de odafordulva letettem róla, mert láttam, hogy a Noel nevű srác az.

Egyáltalán nem zavartatva magát átlapozta a magazint, nem a „hátha van benne valami érdekes” mozdulatokkal, hanem inkább a „tudom, hogy nincs benne semmi érdekes” magabiztossággal. Gyorsan végzett is vele, és anélkül hogy megkért volna, menjek arrébb, ismét átnyújtózott előttem, és visszarakta a helyére, majd az arcom előtt visszahúzta a kezét. Álldogált pár pillanatig, összehúzott szemöldökkel pásztázva a címlapokat, majd előrenyúlt, ezúttal karja kicsit meglökte a fejemet, és leemelt egy másik újságot. Hihetetlen, gondoltam. Ekkora nagy bunkót! Azért sem mentem arrébb, némán tűrtem, hátha észreveszi magát.

– Hé, Noel! – lépett oda hozzá Miki egy Báránnyal a világ körül-kötettel a kezében. – Ezt nézd. Nagyon durva, nem? – kérdezte vigyorogva, aztán észrevéve, hogy ott állva a fiú mellett én is őt nézem kérdőn, előrehajolva hozzám szólt: – Azért örülök ennyire, mert vele megyünk nyereményútra – kopogtatta meg a borítót vigyorogva, nem tudva, hogy én ezt pontosan tudom. Ahogyan azt sem tudta, hogy én is jövök.

– Igen, tudom. Én is az egyik nyertes vagyok – mosolyodtam el, felmutatva a kezemben tartott ugyanolyan könyvet, mire Noel lejjebb engedte a magazint maga elől, és felvont szemöldökkel nézett rám.

– Neeeeeee! Ilyen nincs! – lelkesedett be Miki.

– De, de – feleltem zavartan.

– Akkor te vagy… – mutatott rám.

– Emma – fejezte be Noel, visszaemelve maga elé a magazint.

– Igen – helyeseltem bizonytalanul nézve a magazin címlapjára, ami mögött Noel tudta a nevem. Biztos megnézte a listát, és csak egy embert nem ismert róla.

– Hát ez marha jó – bólogatott Miki. – És pont ugyanazt vesszük – nevette el magát úgy, mint aki ezt el sem hiszi. Pedig azért annyira nem volt érdekes. – Ti hogy nyertetek? – kérdezte. – Én még otthonról próbáltam hívni a műsort, de indulnom kellett, és már rég bent voltam az irodában, a srácok a cégnél mondták is, hogy hagyd, ezt már megnyerik mások, én meg úgy voltam vele, hogy tényleg, amikor basszus csörög a telefonom ismeretlenről, amit amúgy sosem veszek fel, de most valamiért mégis felvettem, mintha egy belső hang azt mondta volna, Miki, vedd fel ezt a hívást. Mondjuk nem nyereményre gondoltam, hanem hogy anyám rosszul lett, vagy ilyesmi, úgyhogy képzelhetitek, hogy duplán örültem, amikor meghallottam, mi van. Utat is nyertem, anyám is jól volt, mondom ez a legjobb nap – mesélte el nagyjából ugyanazt, amit már a műsorban is elmondott, mégis olyan lelkesen adta elő, hogy szívesen hallgattam meg újra.

– Nem semmi – állapítottam meg mosolyogva.

– Na és ti, srácok, hogy nyertetek? – nézett ránk felváltva, a szemében izgatott kíváncsisággal.

– Hát én… – kezdtem bele, de Noel csak úgy közbeszólt:

– A haverjaim közül mindenki erre az útra pályázott, úgyhogy legalább húsz telefonról hívogattuk a rádiót. Az enyémet hívták vissza – vonta meg a vállát mellékesen.

– Azta! – biccentett elismerően Miki. – Nekem összesen nincs húsz ismerősöm – állapította meg, mire egy „dettó” mozdulattal intettem. Egyébként Noel sztoriját nem tartottam annyira nagyon extrának, tízből úgy hatosnak. Az övénél még az enyém is érdekesebb volt szerintem, úgyhogy úgy döntöttem, elmesélem, ha már Miki megkérdezte.

– Én pedig teljesen véletlenül nyertem… – kezdtem bele, mire Noel ismét leemelt találomra egy magazint, és belelapozott. Ettől kicsit zavarba jöttem, és megakadtam a mondatban, mire Miki bólogatva nézve rám így szólt:

– Na és? Hogy volt?

– Mondom, csak… – pillantottam újra a magazint lapozgató Noelre. – Mindegy – legyintettem. – Szóval az úgy volt, hogy én alapból nem nyaralok…

– Soha?

– Soha – erősítettem meg.

– Váó – ámult el Miki már ennyitől. Pedig ez azért még messze volt a történetem érdekes részétől.

– Na mindegy. A lényeg, hogy igazából nem én hívtam a műsort, hanem… – folytattam, mire Noel leengedte a magazint, és feltéve a kezét, egy „sssss” mozdulattal a plafon felé pillantott. A mondatot elharapva néztem rá kérdőn, mire úgy, mint akinek igaza van, bólintott egyet.

– Bemondták a gépünket.

– Jaj, még ki kell ezt fizetnem – nézett le Miki az ölében fogott könyvre és keresztrejtvényekre, majd mindketten a pulthoz léptek, ahol a kiszolgálólány mosolyogva vette át a termékeket. Mármint Noelre mosolygott végig, miközben Mikitől elvette.

– A legjobb barátom… A legjobb barátom hívta a műsort, ő akart nyerni – motyogtam magam elé, befejezve a félbeszakított mondatot, mire egy újságokat nézegető idős nő felém fordult.

– He? Mondtál valamit? – üvöltött rám.

– Semmit – dünnyögtem, aztán lehajolva felvettem egy csomag M&M’set a polc aljáról, és a könyvvel együtt odaadtam a pultosnak, Noelék után nézve, akik az ismételt bemondást hallva a kapu irányába indultak. Ott hagyva engem egyedül. Marha jó.

– Köszönöm – vettem el a megvásárolt könyvet és csokit, aztán kilépve a könyvesbolt/újságostól a telefonomat elővéve mérgesen benyomtam a hívást.

– Tomi! – szóltam kétségbeesve, amikor felvette.

– Emma! Mi újság? Megismerted a többi nyertest? Milyen Bárány? Olyan, mint a műsoraiban?

– Tomi! – szakítottam félbe. – Utálom! Annyira flegma, és akkora bunkó, és unottan lapozgatja a magazint, miközben teljesen figyel arra, ami körülötte zajlik, és akkor beleszól, totálisan megsemmisítve, én meg ott maradok a fél sztorimmal, miközben otthagy az újságosnál, mintha csak rá vonatkozna, hogy beszállás, rám meg nem! Ja, és a fejemet is meglökte többször a könyökével, de annyit nem mond, hogy bocs… – hadartam.

– Ne már! Bárány Imre lökdösi a fejed? Miért tesz ilyet? – kérdezte Tomi.

Összeráncoltam a homlokomat, és megráztam a fejem.

– Mi? Nem, nem ő! Noel! Igazi bunkó!

– Ki az a Noel?

– Egy bunkó – panaszoltam.

– Emma. Egy szavadat sem értem, de vezetés közben telefonálok, és levillogott egy rendőr. Basszus. Le kell tennem!

– Tomi! Ne! Gyere vissza értem! Nem akarok elmenni! – közöltem. – Biztos, hogy nem szállok fel erre a gépre! – kiáltottam el magam, de a vonal még azelőtt megszakadt, hogy befejeztem volna a mondatot, viszont a körülöttem lévők valamennyien meghökkenve néztek rám. – Úgy értem… Mert nem akarok. A gépnek semmi baja – magyaráztam. – Gondolom – tettem hozzá, mert hát teljesen biztos én sem lehettem benne, aztán látva, hogy már csak rontok a helyzetemen, óvatosan eloldalaztam a megrettent tekintetek elől.

A kapuhoz igyekezve messziről láttam, hogy mindenki a beszálláshoz várakozik, a sor azonban nem haladt, hanem még csak álltak az utasok a pult előtt kígyózva. Ebből úgy ítéltem meg, hogy bőven van még időm, úgyhogy bementem a mosdóba. A fülkéből kilépve kezet mostam, majd előszedtem a kézipoggyászomból a hajkefémet és megfésülködtem. Ahogyan végighúztam az egyenes, vállig érő barna hajamon a hajkefét, elgondolkodtam. Olyan érzésem támadt, mintha valamiről megfeledkeztem volna. Ha nem lettem volna annyira zaklatott a bunkózó Noel következtében, és nem pörgött volna minden gondolatom akörül, hogy miként is reagálhattam volna jobban, akkor valószínűleg rájöttem volna, ahogyan szám szélét rágva néztem a hajam a tükörben, hogy mi a gond. Nyaralás. Tengerpart. Sós, párás levegő. A hajam. Az összefüggést nem találtam, pedig tudtam, hogy van, de nem figyeltem rá különösebben, mert abban a pillanatban már nem azt mondták be, hogy be lehet szállni a gépbe, hanem azt is, hogy kit várnak még. Egy utast. Vadász Emmát. Ó a francba.

Kirontva a reptéri vécé ajtaján majdnem fellöktem a befelé igyekvőket, akik az iramomat látva megtartották előttem az ajtót, én pedig a vállam felett hátraszólva köszöntem meg, és rohantam végig a folyosón a gép kapujához, ahol a korábban látott hosszú sor teljesen eltűnt, a személyzet pedig már csak az utolsó utast várta. Vagyis engem. A táskámban matatva futás közben kiszedtem a repülőjegyet és útlevelet, majd azzal integetve haladtam feléjük, aztán majdhogynem rácsapódva a pultra, átadtam. A légitársaság dolgozója biccentve ellenőrizte, aztán visszaadva jó utat kívánt, én pedig teljesen egyedül bementem a folyosóra, ahol a repülőgép jellegzetes búgása és zaja keveredett azzal a furcsa, semmivel össze nem keverhető illattal, amit én csak „repülőszagnak” hívok, majd gyötrelmes arccal néztem vissza a folyosón át a terminálra, egy utolsó „én ezt az egészet nem is akarom” tekintettel. Aztán rám szóltak, hogy menjek már, úgyhogy nem igazán vették a jeleimet, így megfordultam, és dobogó léptekkel gyalogoltam a folyosón a gép ajtajáig, amin utolsóként léptem be. A stewardess ellenőrizte a jegyemet, aztán megmutatta, merre menjek, én pedig szembekerültem a telt házas géppel, amin az utasok közül szinte mindenki pakolt, a fej feletti csomagtartóban matatott, vagy helyezkedett. Sűrűn elnézést kérve nyomultam hátrafelé, miközben körbenézve láttam, hogy a nyereményutasok szanaszét ülnek. A gép elejében Bárány Imre, aki a folyosó mellett ülve ivott a már indulás előtt kikért pohárból, mellette a sor középső ülésén Évi foglalt helyet, a nő mellett pedig egy idegen férfi, aki nem hozzánk tartozott. A mögöttük lévő sorban Szandi ült az ablaknál, szintén két idegen társaságában, a folyosó másik oldalán pedig Martin állt a széke mellett, és a felső csomagtartóban keresett valamit. Megpróbálva kikerülni átnyomakodtam mellette a szűk helyen, aztán már haladtam is tovább. Kicsit hátrébb a gép közepe felé Pala ült az ablak mellett, és az ovális ablakon át figyelte a bőröndöket szállító kiskocsikat és a reptéri dolgozók pakolását. A gép hátuljában a bal oldali sor középső ülésén Miki már becsatolta az övét, és az előtte lévő ülés fölött próbált meg átnézni, hogy a gép elejébe láthasson. Mivel elég alacsony volt, és a becsatolt öv egyébként is gátolta a mozgásban, igazából csak a nyakát nyújtogatta, mint egy teknősbéka. Mellette Noel helyezkedett el, füléből kilógott a zenelejátszója zsinórja, miközben egy könyvet olvasott. Ez kíváncsivá tett, és megnéztem volna, hogy mit, de a nyitott könyv borítóját nem láthattam, és a gép hátuljából egy másik stewardess odalépett hozzám, elkérve a jegyem. Neki is megmutattam, mire a jobb oldali sor felé biccentett, ahol az ablaknál Attila ült, mellette két üres hellyel.

Egy széket kihagyva leültem a folyosó melletti ülésre, és az övemet becsatolva barátságosan mosolyogtam a hosszú haját lófarokba fogó, szemüveges, olyan harminckét év körüli férfi felé, aki csak biccentett egyet felém, aztán lehunyva a szemét egyértelműen jelezte, hogy ezzel be is fejezte a kommunikációt, inkább alszik. De jó, én ülök a nyereményutat nyert sorozatgyilkos mellett, állapítottam meg, aztán elfordítva a fejem átnéztem a folyosó másik oldalán lévő széken ülő Noel felé, aki teljesen belemerült a könyvbe, én pedig kihasználva, hogy nem figyel semmire, kicsit lejjebb hajtottam a fejem, hogy valahogy meglássam a borítót, hogy kiderítsem, mit olvas. Rossz szokás, és talán kicsit tolakodó is, de mindig érdekel, hogy kinél milyen könyv van. Metrón, buszon, előadások szüneteiben, állandóan megnézem, nem tehetek róla, sőt, sokszor próbálom megtippelni, hogy vajon mi lehet az, legalább műfaj vagy zsáner szinten, amíg nem látom meg, mi az. Ez történt Noel esetében is, aki úgy tartotta kinyitva a könyvet, az alkarján végigfektetve, csuklóját a tetején visszahajtva, hogy nem láttam rá a borítójára. Úgyhogy megpróbáltam kitalálni az alapján, amit tudtam róla. Sok haver, médiaszak, elsőként a filmesújságok átlapozása, és bunkó stílus. Mmm. Első tippem, hogy életrajzi könyv van nála. Az passzolna hozzá. Valami popkulturális dolog, mondjuk egy mainstream rendező élete és munkássága. De ha nem életrajz, gondolkodtam tovább, akkor valami filmes non-fiction, „kult filmek, amiket látnod kell” vagy éppen „ötven év legjobb filmje 1959-től 2009-ig”. Ilyesmi. Vaaagy. Igen. A harmadik és egyben utolsó tippem, hogy egy nagy sikerű film regényváltozata, gyorsan újra kiadva a mozipremierre, nyilvánvalóan a filmplakáttal a borítón. Több tippem nem volt, ez a három, és mivel kíváncsi voltam, bejött-e valamelyik, még jobban előrehajoltam az ülésen, a homlokomat már szinte az előttem lévő széktámla hátuljához nyomva, hogy lássam, mire Noel hirtelen felém fordult, pont akkor, amikor már annyira próbálkoztam, hogy lefejeltem a felhajtott műanyag tálcát. Noel értetlenül nézve rám lepillantott a kezében tartott könyvre, felmérve, hogy mit szeretnék, majd egyszerűen felmutatta nekem.

– Csak érdekelt, hogy mit olvasol – szabadkoztam zavartan, mire még feljebb emelte, mintha nem láttam volna elsőre, aztán újra belemélyedt a könyvébe, én pedig visszadőltem hátra, és valamelyest elégedetten fojtottam el egy vigyort, mert bevált a tippem. Tarantino-életrajz volt nála. Hah, de jó vagyok. Ő meg mondjuk ettől függetlenül egy bunkó.

Miközben a gép kigurult a kifutón, előszedtem az előttem lévő ülés alá benyomott táskámból a reptéren vásárolt csomag M&M’set, és a tervezettnél sokkal hangosabban nyitottam ki. Összevissza zörögtem a csomagjával, így Noel felém fordult.

– Kérsz? – nyújtottam felé a csomagot. Egyébként nem terveztem megkínálni, de mivel észrevette, és rám nézett, a jó modor azt súgta, illik megkérdezni.

– Nem – felelte.

Köszönöm, nem. Nem kérek, köszi. Kösz, de nem. Köszi, de nem szeretem. Köszi, rendes vagy, de nem kérek. Ezek a variációk jutottak hirtelen eszembe a sima, egyszerű, pofátlan „nem” helyett. Miki előrehajolt és felém nézett.

– Kérsz csokit? – nyújtottam felé is a kibontott csomagot.

– Nem, van nekem is. Kérsz? – nyújtott felém Noel mellkasa előtt egy tábla csokit.

– Nem! – ráztam meg a fejem határozottan, amint megláttam, hogy mi az.

– Nem? – döbbent le Miki, és kérdőn lenézett a felém nyújtott tábla csokira, mintha valami furcsát keresne rajta. Noel, akinek a könyve fölött nyúlt át Miki, ezáltal megakadályozta, hogy folytassa az olvasást, kissé türelmetlenül felnézett.

– Nem kérek Lindtet, köszönöm – ráztam a fejem ösztönösen.

– De hát… Ez a legfinomabb csoki a világon! – közölte tényszerűen.

– Lehet, de nem eszem svájci csokit! – vágtam rá automatikusan.

– Ó! – húzta kissé vissza a karját Miki, így Noel a fél oldalt ismét látta a könyvéből. – Biztos nem kóstolod meg? Én mindig ezt veszek a reptéren, mert a duty freeben állandóan van olyan, amit máshol nem kapni – nyújtotta felém ismét a csokit, megint eltakarva Noel könyvét.

– Miki, kedves vagy, de nekem jó az M&M’s. Nem eszem svájci csokit – ismételtem meg.

– Hát, te tudod, mit hagysz ki. A svájci csoki még a belgánál is jobb…

Noel a tábla csoki alatt összecsapta a könyvét, és ránk nézett.

– Ő nem eszik svájci csokit, és egészen addig fogja ismételni, amíg meg nem kérdezed, hogy miért – közölte Mikivel, aztán felém fordulva így szólt: – Emma, Miki pedig addig kínálgat vele, amíg fel nem sorolja a világ összes, szerinte silányabb minőségű csokiját. Amiből van egypár… – mondta. – Úgyhogy jussatok dűlőre, mert hosszú lesz az út.

Miki röhögve visszahúzta a kezét.

– Haver, neked aztán osztott a figyelmed, azt hittem, olvasol – mondta elismerően, mire Noel egy „terveztem” arckifejezéssel pillantott le a könyvére, amiben még mindig nem tudott lapozni, mert Miki továbbra is átnyúlt felette.

– Ó, ó, bocs – vette észre magát Miki, visszahúzva a kezét, aminek következtében Noel tudott lapozni, így tovább olvasott.

– Csokit? – kínálta meg Miki, ismét felé tolva a tábla csokit. Először azt hittem, hogy ettől már ideges lesz Noel, de ehelyett csak felnézve a könyvből elgondolkodva pillantott a csokira, aztán bólintott.

– Aha, kösz – felelte, majd felbontották, és letört belőle egy sort, amiből a szájához emelve le is harapott egy kockát, miközben tovább olvasott, én meg ott ültem folyosó másik oldalán, kezemben a kibontott csomag M&M’sszel, amiből nem kért, miközben Miki csokiját meg rögtön elfogadta. Ezt már nemcsak határozottan udvariatlannak, hanem szinte direktnek éreztem, úgyhogy elég volt, betelt a pohár.

– Ne haragudj, de van velem valami gondod? – kérdeztem értetlenül.

Noel összeráncolt homlokkal fordult felém, egy újabb csokikockát harapva le a kezében tartott sorból.

– Mi? – kérdezte értetlenül.

Miki előrébb hajolt a Noel melletti ülésen, és szintén rám nézett.

– Nem tudom, csak úgy érzem, ahhoz képest, hogy nem is ismerjük egymást, eléggé kötekedsz – panaszkodtam.

– Mit csinálok? – kérdezte Noel, kissé félredöntve a fejét, mintha rosszul hallotta volna, vagy inkább, mintha egyáltalán nem hallotta volna.

– Hát nem tudom. Lökdösted a fejem az újságosnál… Aztán félbeszakítottad a történetemet, amikor elmeséltem, hogyan nyertem az utat. És abból a csokiból nem kértél, amit én kínáltam, de az övét rögtön elfogadtad… – mutattam a Lindtet fogó Mikire, de ami a fejemben olyan észszerű érvelésnek és összeesküvés-elméletnek tűnt, az kimondva már végtelenül gyerekesnek és szánalmasnak hatott.

Noel csukott szájjal visszatartotta a mosolyát, miközben nyelvével végigsiklott a fogán, hogy biztosan ne legyen csokis, amikor megszólal, majd szórakozottan rám nézve így szólt:

– Ezt nem gondolhatod komolyan.

– De – feleltem, pedig már tényleg nem gondoltam komolyan. Úgy viselkedtem, mint egy hülye. De kénytelen voltam tartani magam ahhoz, amit mondtam, nem vonhattam vissza.

– Oké. Lássuk – csukta be ismét a könyvet, jelezve, hogy teljes figyelmét nekem szenteli. Igazán lekötelezett. Noel, a hallottakat még egyszer végigpörgetve a fejében, bólintott egyet. – Az, hogy lökdöstem a fejed az újságosnál, csak annyira az én hibám, mint a tiéd. Pont ott álltál, és elsőre, amikor meglöktelek, nem mentél arrébb, így arra következtettem, vagy nem zavar, vagy pedig nem érdekel, így nem kértelek meg, hogy menj arrébb, mert úgy gondoltam, ha valakit zavar, hogy lökdösik, nyilván félreáll, vagy legalábbis szól érte. Te nem tetted – mondta, mire összefontam a karomat és megpróbáltam állni a tekintetét, miközben Noel folytatta: – Igen, közbeszóltam, amikor mesélted a nyereményutat, mert… – akadt meg egy pillanatra, visszatartva a röhögését. – Éppen bemondták, hogy beszállás van a gépünkre, és nem akartam lekésni. Ez ennyi volt – mondta, aztán elgondolkodott, mintha csak sorba venné, hogy mi volt még, amit a fejéhez vágtam, aztán, amikor eszébe jutott, helyeslőn bólintott egyet. – Ja igen, a csoki – közölte olyan hangsúllyal, mint aki maga sem hiszi el, hogy erről beszél. – Oké, ennek az oka a legegyszerűbb. Ez – mutatott a Lindtre – finomabb, mint az – biccentett a kezemben tartott zacskó felé. – Ennyi – fejezte be, miközben a gép sebesen elindult a kifutón, én pedig ahhoz képest, hogy éppen felszálltunk, úgy éreztem, egyre mélyebbre süllyedek. Az alsó ajkamat harapdálva álltam a szórakozottan engem vizslató Noel tekintetét, aki a reakciómra várt, miközben az apró ablakain elsuhanó kifutópályától elrugaszkodva megemelkedett a gép.

– Srácok, ne veszekedjetek, indulunk! – szólt ránk izgatottan Miki.

– Én nem veszekszem – rázta meg a fejét nevetve Noel, majd a hallgatásomat egyetértésnek betudva felemelte a könyvét és tovább olvasott.

A fenébe. Tényleg vág az esze, állapítottam meg, aztán az ülésén hátradőlve az alvó Attila irányába néztem, és a szabadon hagyott ablakon át figyeltem az alattunk egyre kisebbé váló házakat, utakat és autókat. Aztán a repülő beért egy felhőtakaróba és nem látszott már a város.

Amíg a biztonsági öv engedte, előrehajoltam, és kivettem az előttem lévő ülés háttámlájának zsákjába dugott könyvet, és az ölembe fogtam a reptéri shopban eredetileg anyunak vásárolt Báránnyal a világ körült, aminek címlapján a gép elejében ülő műsorvezető mosolygott megnyerőn, aztán, gondoltam belelesek, hogy legalább képben legyek. Végül, ahogy az lenni szokott, totálisan belemerültem az olvasásba.

4.

A fejünk felett lévő kijelző elaludt, eszerint elértük az utazó magasságot, így az egész gép mozgolódni kezdett. A legtöbben mosdóba indultak, mások azonban felálltak, hogy kivegyenek valamit a felső csomagtartóból, és akadtak olyanok is, akik átmentek más utasokhoz. Ahogyan az üléséről felálló Miki is.

– Megyek, megkérdezem a többieket, hogy kérnek-e csokit – közölte előttem hadonászva a Lindttel, ami miatt Noelnek fel kellett állnia, hogy kiengedje. Amíg Miki kimászott, és helyet cseréltek a szűkös folyosón, én kivettem a táskámból a zenelejátszómat, és a fülhallgatót a fülembe dugva bekapcsoltam, majd a számok közt kezdtem keresgélni. Az ülésemnél álló Noel, aki éppen visszaült volna a helyére, észrevette a zenelejátszót, és érdeklődve nézett rá.

– Mit hallgatsz? – kérdezte magához képest egész normálisan, ami meglepett, úgyhogy felnézve rá válasz helyett egyszerűen átnyújtottam neki a készüléket.

Noel az ülésem mellett állva fél karjával a felső csomagtartót támasztotta, a másik kezével pedig szó nélkül elvette a felé tartott zenelejátszót és rutinos mozdulattal végigpörgette, miközben én a reakcióját figyeltem. Nem tudom, miért érdekelt, hogy mit gondol, de igazából nem derült ki, mert semmit nem tudtam leolvasni az arcáról.

– Elnézést – sietett el mellette egy stewardess, mire Noel előrehajolt (vagy inkább rám), hogy elengedje, amitől megcsapott a pólójából és nyakából áradó illata. Zavartan nyomtam bele magam az ülésbe, hogy kikerüljek az aurájából, a következő pillanatban pedig Noel ismét felegyenesedett, és felettem állva már tovább nézegette a zenelejátszómat, amit aztán szó nélkül visszaadott.

– Ennyi? – kérdeztem.

– Aha, csak megnéztem – vonta meg a vállát, és a folyosón átlépve felvette a székéről a lerakott könyvet, aztán visszaülve fellapozta, és tovább olvasott.

– Oké – válaszoltam az ujjaim közt forgatva a zenelejátszót. Nem tudom, miért hittem azt, hogy amikor megnézi, majd elkezdünk beszélgetni a zenéimről. Semmi ilyesmit nem kezdeményezett, egyszerűen visszaadta, mint aki tudomásul vette a zenei ízlésemet, vagy esetleg még le is vonta a konzekvenciát, és most gondol valamit, amit én nem tudok. Tök jó. Tanácstalanul néztem magam elé, aztán ismét belemerültem a könyvembe, amikor is Miki visszaért az üres csokipapírral, amit leülés közben összegyűrt.

– Skacok, elöl Bárány Imre éppen azt meséli, amikor a Báránnyal a világ körül thaiföldi forgatásán kirabolta a stábot egy csapat majom – mesélte Miki a repülőgép elejében tapasztaltakat.

– Klassz – motyogtam, és hátralapozva megnéztem a könyv tartalmát. Nem baj, hogy nem hallottam, majd a kétszázhuszonnyolcadik oldalon elolvasom.

– Na és… – nézett ránk Miki felváltva, nem zavartatva magát, hogy mindketten elvagyunk. – Meséljetek magatokról. Mivel tengetitek az időtöket? Tanulás, vagy güriztek ti is, mint én a cégnél? – érdeklődött.

Úgy tűnt, ő az utazás közben beszélgetős típus. Rápillantva láttam rajta, hogy őszintén kíváncsi, és mivel a mellette ülő Noel továbbra is olvasott, úgy döntöttem, hogy majd én válaszolok elsőként.

– Hát, én az ELTÉ-n tanulok… – kezdtem, mire Noel felnézett.

– ELTÉ-s vagy?

– Igen.

– Milyen szakon?

– Magyartanár – feleltem, amire visszanézett a könyvébe. Nem mondott semmit.

– És te Noel? – érdeklődött Miki.

– DE, kommunikáció és médiaszak. Szeptembertől végzős – felelte csak úgy mellékesen.

– DE? Debreceni Egyetem? – kérdeztem.

– Aha – felelte, egy újabbat lapozva a könyvében.

– Srácok, de jó nektek. Emlékszem, mennyire szerettem a fősulit. De jó is volt. Na, nem mintha panaszkodnék a melóra, mert jó fejek a kollégák, sokat hülyülünk, a pénz sem rossz, meg az ügyfelek miatt mindennap érdekes is a munka – mesélte. – De azért a fősulis éveim nekem is mindent vittek. Az a sok buli, te jó ég – kalandozott el.

– Azaz – bólintott Noel olvasás közben, én pedig reménykedve, hogy egyikük sem vár tőlem megerősítést, igyekeztem feltűnésmentesen viselkedni.

– Ugye, Emma? – kérdezte Miki vigyorogva. – Az ELTÉ-s bulik híresek – jegyezte meg a szemöldökét emelgetve.

– Ühümmm – bólogattam a reptéren vett ásványvizes palackot a számhoz nyomva, és miközben beleittam, a szabad kezemmel rámutattam, hogy sajnos nem tudok beszélni. Na igen, én meg a híresen vad egyetemi bulik. A legemlékezetesebb esténk Tomival az volt, amikor ketten játszottunk ivós játékot A Gyűrűk Ura nézése közben, rossz szabály szerint, úgyhogy tévedésből kiütöttük magunkat, mire a hobbitok kiértek a Megyéből. Ezt inkább nem meséltem el.

– Hé, jön a kaja! – állapította meg Miki örömmel, és Noelt felállítva visszaült a helyére.

A kocsit toló stewardess odaérve hozzánk átadta a lefóliázott ételt tartalmazó tálcát. Italnak egy kólát kértem, aztán hátradőltem, hogy az ablaknál ülő, időközben felébredt Attila is el tudja venni a felé kínált ételt, majd belelestem a fólia alá. Nem tűnt túl gusztának, valami szaftos hús meg rizs, az egészség jegyében három darab párolt sárgarépa-karikával. A fejemet rázva, fintorogva visszahajtottam rá a fóliát, és megnéztem, mi más van még a tálcán. A későbbi kávéhoz kapott tejszín, cukor, süti, egy kis doboz vaj, meg egy zsömle. A zsömlét felvéve kettévágtam és megkentem vajjal, és a könyvet tovább olvasva ettem meg, aztán pont, amikor befejeztem, az ablaknál ülő Attila úgy döntött, kimegy a mosdóba. Örültem neki, mert ahhoz, hogy ő kimásszon, nekem is ki kellett, ráadásul, ahhoz hogy elférjen, vissza kellett csukni az ételtartót, amin a tálcám volt, azt meg le kellett emelnem, de nem tudtam hová rakni, mert a köztünk lévő üres székre már Attila rárakta a saját tálcáját.

Úgyhogy a saját tálcámmal szenvedve kimásztam az ülésről, és félreállva kiengedtem a szűk folyosóra, ahol úgy terveztem, állva várom meg, hogy visszaérjen.

A széksor mellett ácsorogva láttam, hogy a mellettem lévő széken ülő Noel olvas, Miki pedig az ételhez kapott sütit tanulmányozza.

– Jó ez a süti, piskótára emlékeztet, de kicsit szárazabb annál – közölte vidáman.

Mosolyogva bólintottam, aztán körbefordultam az utasok között. A legtöbben már befejezték az étkezést, és azt várták, hogy a stewardess elvegye előlük a lehajtott tartón heverő tálcákat. A légi utaskísérő a gép elejében már összeszedte, és a keskeny folyosón hátrafelé tartott, jobbra-balra kinyúlva, hogy elkérje a tálcákat. A válla felett átnézve láttam, hogy az elöl ülők a stewardess távoztával már mozgolódhatnak, és elhagyhatják a helyüket, így Bárányhoz és a mellette ülő Évihez odaállt Szandi és Martin, akik pezsgőspoharat fogtak a kezükben, és éppen akkor lépett oda hozzájuk Pala, aki az egyik ülés támlájába kapaszkodott, és érdeklődve hallgatta a többiek beszélgetését.

Kíváncsian néztem előre hozzájuk, amikor is a stewardess a kocsival megállt előttem, és a tálcámat elvéve közölte, hogy üljek le, mert útban vagyok, úgyhogy visszahuppantam a helyemre.

Miután a stewardess összeszedte a szemetet, és a kocsiját tolva elment hátra, Miki szólt Noelnek, hogy szeretne felállni, mire Noel kilépve a folyosóra kiengedte.

– Megyek, megnézem, mi újság elöl – szólt Miki, aztán előrement, Noel pedig, ha már úgyis állt, a hátsó mosdó irányába pillantott. A jelzés foglaltat mutatott, úgyhogy előrement a gép elejében lévő vécékhez.

Zenét hallgatva olvastam, aztán, vagy három szám után feltűnt, hogy a mellettem lévő sorban üresek a székek, és Noel nem jött vissza, úgyhogy átlestem az előttem lévő ülés fölött, és azonnal megláttam, hogy csatlakozott az elöl lévő társasághoz. Így viszont a nyereményutasok közül csak ketten nem voltunk Bárány körül, én, és az eredetileg a soromban ülő Attila, akit vagy fél órája nem láttam. Óvatosan, apró mozdulattal felemelkedve újra előrelestem az előttem ülő kopaszodó férfi feje felett, hogy megnézzem, mi történik. Éppen elkaptam egy jelenetet, amikor is az első sor környékén összeverődött csapat hangosan felröhögött valamin, aztán koccintottak. Marha jó.

A hangulat szemmel láthatóan oldódott köztük, Bárány az ülése előtti szabad helyen állt a falnak dőlve, mellette Évi pezsgőzött mosolyogva, Szandi a mögöttük lévő sor egyik székére térdelt fel, és az üléstámlára könyökölve beszélgetett Martinnal, aki a folyosón állva ivott a poharából. Mindketten Noelt hallgatták, aki fél karjával felnyúlva támasztotta a csomagtartót. Mellette Pala az első vécé sora mellett ácsorgott, Mikit hallgatta, aki nagyon lelkesen mesélt valamiről. És ennyi, már össze is ismerkedtek, sőt, össze is szoktak, a kilenc utasból heten együtt elöl, ketten meg a gép hátuljában, kimaradva a csoportosulásból. Én meg az eltűnt Attila. Nagyon jó. Tanácstalanul ropogtatva az ujjaimat azon tűnődtem, hogy mitévő legyek. Nem akartam kimaradni a társaságból, viszont fogalmam sem volt, hogyan csatlakozhatnék anélkül, hogy kínos legyen. Csak úgy álljak fel, és sétáljak oda? Az nem fura? Vagy menjek ki a mosdóba, és utána menjek oda, ahogyan Noel csinálta? Esetleg hagyjam a francba és maradjak? De akkor kimaradok a megismerkedésből, a közös beszélgetésből és a baromi nagy röhögésekből, ami már a repülő végéig elhallatszott. Még egyszer nyújtóztam egyet, hogy kilássak az előttem lévő ülés fölött. A nyereményutasok továbbra is jókedvűen, hangosan beszélgettek és nevettek. Basszus. Bárcsak itt lenne Tomi, gondoltam. Na nem azért, mert ő tudná, mit csináljak. Hanem mert akkor legalább ketten ülnénk hátul szerencsétlenül. Az ülés mögül kiesve újra megnéztem magamnak a társaságot, aztán egy „na jó, elég ebből” elhatározással félretettem a könyvem, kivettem a fülhallgatót, az előttem lévő fejtámlát megragadva felhúztam magam és kimásztam a helyemről, amitől az előttem ülő alvó tag kopasz feje hátrapattant. A lehető leghatározottabban indultam előre a sorok közt, egyenesen a nyereményutasok felé, miközben a szám szélét harapdáltam, és csak reménykedtem benne, hogy feltűnésmentesen hozzácsapódhatok a társasághoz.

– Én meg ránéztem, és ennyit kérdeztem: biztosan jó ötlet ez Kolumbiában? – mesélte Bárány, amire mindenki hangosan felnevetett, páran, mint például a fekete hajú, frufrus Szandi még tapsolt is a hallottakra, Miki pedig a fejét ingatva vigyorgott, azt ismételgetve, hogy „hát ez nem igaz, ilyen nincs”.

– Haha – erőltettem egy halk nevetést Noel mellett állva, miközben fogalmam sem volt, miről van szó, vagy mi olyan vicces, de nem is ez volt a lényeg. Sikerült, ott voltam köztük, hozzácsapódtam a társasághoz. A következő pillanatban a pilóta beleszólt a mikrofonba, hogy légörvénybe keveredtünk, és mindenki menjen vissza a helyére. Mikor befejezte, az ülések fölött kigyulladtak a lámpák, és a stewardess már sietve intézkedett is, mindenkit a helyére parancsolva.

Hát, ennyit a sikerélményemről, gondoltam, miközben az enyhén dobálódó repülő folyosóján bizonytalanul lépkedve igyekeztem vissza a soromba, ahol pont előttem mászott be a helyére Attila. Megvártam, hogy elhelyezkedjen, aztán a helyemre visszahuppanva én is bekapcsoltam az övem, majd újra felvettem a könyvet, hogy olvasással tereljem el a figyelmem a turbulenciáról. A légörvény hamar elmúlt, azonban a lámpa továbbra is égett, így az út további részében mindenki ülve maradt.

Az időközben elalvó Attila az ablaknak dőlve eltakarta előlem a kilátást, de amikor sokadszorra éreztem, hogy a gép ereszkedik, végül addig helyezkedtem, hogy kikukucskálhattam egy kis résen. A látványtól különös, rég érzett boldogság fogott el, ahogyan alattunk a sötétkék tenger egyre világosabb színt öltött, majd a gép bedőlésekor a világoskéken csillogó tengeren túl elém tárult a hosszú partszakasz, a homokos föveny és a szemkápráztatóan napos táj. Még pár pillanatig gyönyörködtem a kilátásban, majd úgy éreztem, örömömet meg kell osztanom valakivel, ezért boldogan körbefordultam. Noel lehunyt szemmel ült, valamikor elaludt út közben, Miki pedig megharcolt az ablaknál ülő nővel, aki szinte teljesen beterítette fejével a kilátást. Végül sikerült kinéznie, és csakúgy, mint én, ő is boldogan nézett körbe, keresve, hogy kivel oszthatja meg a pillanatnyi örömét, amit a napos tengerpart látványa okozott. Összetalálkozott a tekintetünk, és Miki hatalmas mosolyt küldött felém. Gyerekes öröm bujkált bennem is, mert az, hogy előre elképzeltem, milyen lesz megérkezni a forró aszfaltú, magas páratartalmú, kihalt nyári Budapestről, semmi nem volt ahhoz képest, ahogy a repülőút végén egyszer csak a szemem elé tárult a boldogságra és idióta vigyorgásra késztető napsütötte tengerpart lélegzetelállító látványa.

Ez az érzés volt az, ami leginkább hiányzott az elmúlt két évben, amikor a „barátom elhagyott egy svájci lány miatt” történet után bojkottáltam a nyaralást, megfosztva magam az élménytől. Pedig utazni és máshol lenni az egyik legjobb dolog a világon.

Hát, gondoltam, most már nem bojkottálhatom tovább, mivel a gép landolt a monastiri reptéren. A leszállás zökkenőmentesre és alig érezhetőre sikerült, úgyhogy tízből kilencet adtam rá, aztán, amikor a megállást követően az addig higgadt utasok hirtelen nyüzsgő hangyabolyként szedelődzködni kezdtek, én is felálltam. A folyosón nyomuló utasok aztán megveszekedetten indultak meg, amikor a stewardess kinyitotta az ajtókat. Hozzánk a hátsó kijárat esett közel, de így is egy csomó, az egyébként gép közepe tájékán ülő embert kellett előreengednem, mert úgy tűnt, ők egyszerűen előbb akarnak nyaralni, mint mások. Szóval hagytam, hogy menjenek, aztán összeszedve a cuccomat elindultam a folyosón. Mögöttem Noel jött álmosan dörzsölve az arcát. Feltehetőleg a gép landolásakor ébredt fel. Őt Miki követte, végül Attila is kimászott a sorból, és utánunk jött. A nyereményutasok többi tagja a gép elejénél szállt ki.

Az ajtón kilépve a repülő klímája után az afrikai hőség szó szerint arcul csapott. A lépcső tetején megtorpanva kavargott körülöttem a forró szél, belekapva a hajamba, miközben a vakítóan szikrázó napsütés szinte bántotta a szemem, ezért előkerestem a napszemüvegemet, és feltettem. A repülőn viselt vékony kardigánomat a farmerem derekára kötöttem, és egy ujjatlan topban mentem le a lépcsőn, miközben az erős nap perzselőn égette a vállamat. A mögöttem lépkedő Noel a gépből kiérve szintén hátrahőkölt egy pillanatra, és kómásan ásítva tette fel szemére a napszemüvegét, miközben utánam igyekezett a buszhoz, ami a lépcső alján várta az utasokat, hogy elvigyen a terminálhoz. A nyereményutasok közül csak mi voltunk a buszon, az első ajtón leszálló többieket már elvitte egy másik jármű.

A felszállásunkat követően a sofőr becsukta az ajtót, és átvitt minket a terminálhoz, ahol a buszról leszállva beléptünk egy fotocellás ajtón, és rögtön a vámellenőrzésen találtuk magunkat. Az embertömeget pásztázva (nemcsak a budapesti gép érkezett, hanem egyszerre több másik is) megpillantottuk Bárányékat, akik, mivel egy másik busszal érkeztek, szerencsésen a nagy tömeg elé kerültek, és amikor mi megérkeztünk, ők már végeztek is. A vámot vidáman elhagyva mentek a csomagkiadó felé, miközben mi óriásit szívtunk az egyszerre érkező gépek miatt feltorlódott emberáradat közepette, akik legalább nyolc pultnál álltak sorba.