Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

ELÖLJÁRÓ BESZÉD

BEVEZETÉS

MŰVÉSZET ÉS MŰTÖRTÉNET

ÉPÍTÉSZET

1. Az építészet lényege

2. Az építészet technikája

3. Az építőművész

4. Az építészet feladatai

5. Az építészet fejlődéstörténete

IPARMŰVÉSZET

1. Az iparművészet lényege

2. Az iparművészet feladatai

3. A kézműipar anyagtechnikái

SZOBRÁSZAT

1. A szobrászat lényege

2. A szobrászat feladatai

3. A szobrászat anyagtechnikái

4. A szobrászat fejlődése

FESTÉSZET ÉS GRAFIKA

1. A festészet és a grafika lényege

2. A festés és a grafikai művészetek technikái

3. A festészet és grafika feladatai

4. A festészet tárgyai

5. A festészet és grafika fejlődése

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Alwin Schultz

BEVEZETÉS A MŰVÉSZETBE

fordította és átdolgozta
Lázár Béla

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-798-7 EPUB
ISBN 978-963-559-799-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Kunst und Kunstgeschichte

első kiadás: 1894
az elektronikus változat az 1922. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító klasszikus alkotások
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELÖLJÁRÓ BESZÉD

Ez a könyv nem puszta fordítás, hanem a szó igaz értelmében átdolgozás. Minden kérdésnél éreztettem a magam felfogását, s csak ott ragaszkodtam Schultz - illetve átdolgozója, Bernoulli - szavaihoz, ahol adatok közléséről, technikai eljárások ismertetéséről volt szó. Ahogy a könyv most megjelenik, igazi bevezető a művészetbe, sőt minden művészettörténetbe is, mert az itt ismertetett alapfogalmak ismerete nélkül sem műtárgyakhoz, sem azokat ismertető esztétikai és történeti munkákhoz közeledni nem lehet.

dr. Lázár Béla

BEVEZETÉS

A művészet a kultúra virága. Amit egy-egy korszak érez, átél, amire törekszik, amiben hisz, mindaz művészetében átszellemülve kifejezésre jut. Ennek felismerésében korunk elől jár. Az érdeklődés a művészet iránt immáron kezd nemcsak az egyesek, a kiváltságosok elő joga lenni, hanem behatol a tömegek közé, mert általánossá lesz a tudat, hogy a művészet az emberi lélek legmélyebb gondolat- és érzés-világát fejezi ki, hogy a művészet élvezete legnemesebb emberi tulajdonságaink megismeréséhez vezet, hogy a művészet életünk megkoronázója és beteljesülése. De hogy idáig, a művészet mélységes megérzéséig eljuthassunk, nem elégséges a vele való felületes foglalkozás. Bele kell merülnünk a művészi alkotás formai gazdagságába, szerető szemmel kell elmerülnünk a művész célzataiba, ki kell tépnünk magunkat a mindennapi élet terhes létfeltételeiből, hogy egészen átadhassuk magunkat a művészet formagazdagságának, elemző szemmel való tanulmányozásának, a passzív, az odaadó szemléletnek. Ki kell fejleszteni magunkban formaérzékenységünket, ismernünk kell a különböző formák nyelvének szavait, mondatszerkezeti lehetőségeit, hogy felfoghassuk értelmét; - tudnunk kell, hogy itt szubtilis és rejtelmes dolgokról van szó, hogy minden művészet bizonyos formális célokra törekszik, s e célok felismeréséhez ismernünk kell a művészetek eszközeit, az anyagok kifejező lehetőségeit és a technikák követelményeit. Csakis ezen ismeretekkel felfegyverkezve állhatunk a műremek elé, várva, míg meg szólal, szívünkhöz szól, megkap, elragad, vagy eltaszít. Amikor egy-egy művészi törekvés célját felismertük, nem lesz nehéz azt is megítélni, hogy elérte-e a művész célját, s ha nem, miben rejlik sikertelenségének oka? De ehhez az kell, hogy törekvését felfogjuk, eszközeit méltathassuk.

A fellendült művészi érdeklődés igen sok hátránnyal is jár. A sok kiállítás, melyek folyton követik egymást, a sok múzeum, melyek zsúfolva vannak válogatás nélkül kiállított műtárgyakkal, mind akadályai annak, hogy odaadó, figyelmes, mélyreható, művészi érdeklődéssel közeledhessünk a műtárgyakhoz, hogy elmerülhessünk egy-egy műremek alapos tanulmányozásába és igy tiszta műélvezetekhez juthassunk. Ebből a jóból igazán megárt a sok, s a múzeumoknak átalakítása, az anyag kiválogatása, egyes szempontok szerint való felállítása és időről-időre való átcsoportosítása, mind égetőbb szükségletté válik. A sok és válogatás nélkül felállított műtárgy inkább zavar, semmint tanít. Az volna a cél, hogy csak a legjobbat mutassuk be. Nem baj, ha ez a legjobb kevés. Ilyképp hozzászoknék a közönség a keveset alaposan megnézni, fenékig kiélvezni, mintsem, hogy a nagy, de középszerűvel kevert anyagot felületesen átfussa.

Bizonyos az is, hogy a műtárgy megítéléséhez elengedhetetlenül szükséges előzményeinek az ismerete, tudnunk kell, hogy a művész mi újat hoz formamegoldásban, s ebben a művészet történetének ismerete hasznos szolgálatunkra lehet! Ki kell ezt azonban egészíteni azon körülmények ismeretével, melyek a műtárgy keletkezését befolyásolták, a művészek egyéniségének, a kor, a történelmi események, az uralkodó szellemi állapotok ismeretével. A modern műtörténet a kultúrhistóriai környezet rajzát nem mellőzheti. De - ismételjük - lényeges feltétel a művészet autochton fejlődésének ismerete, melyet a művészetek anyaga és technikája befolyásol és éppen ezekkel foglalkozik rendszerint legkevesebbet a műtörténelem.

Ez a könyv ezt a hézagot igyekszik kitölteni, mert csak ezeknek az ismeretével szabad a műtárgyak elé lépnünk, ez előfeltétele a műélvezetnek, a technikai ismeretek nélkül nem érthetjük meg a művész nyelvét, nem hatolhatunk be mondanivalója szellemébe, nem értékelhetjük eredményeit, nem követhetjük az anyaggal folytatott nehéz küzdelmében és nem gyönyörködhetünk sikerében, mikor a nehézségek leküzdésével, az ízlése szabad kifejezésében eljutott a maga ideáljának megalkotásához.

MŰVÉSZET ÉS MŰTÖRTÉNET

A műalkotások művészi értékének megítélésénél igen sok szempontot kell figyelembe venni. Lassú az út, mely a művészet kialakulásához vezetett, lassú, ha fokozatos is, az átmenet a műipari munkától a művészi remekig; a művészi formák kialakulását lépésről lépésre követhetjük az első félénk kísérlettől, mely szerszámmá alakítja a követ, egészen a hatalmas dómig, melyet szobrok és képek díszítenek. Hogy a különféle értékű műalkotások között eligazodhassunk, hogy az igazi művészi alkotást megkülönböztessük az utánzástól és a kevésbé értékestől, ízlésünk kifejlesztésére van szükség. Az Ízlés azonban nehezen talál biztos támpontokra, melyek alapján értékelhet és igy az értékelés koronként való változása igen érthető. A műtörténetnek, mely a képzőművészetek fejlődését kiséri figyelemmel, nincsenek ridegen megszabott határai. Anyagának egy része kapcsolatos a régiségtannal, mely a régmúlt köznapi életéről világosit föl, a néprajzzal, mely távoli és primitív viszonyok közt élő népek szellemi életének emlékeit kutatja, s a technológiával, mely az újkori és ókori népek iparának munkaformáit tanulmányozza. A műtörténet a formák gazdag világát igyekszik rendszerbe foglalni. Rendeltetésükhöz képest beszélünk vallásos, vagy a magánélet körébe tartozó művészeti emlékekről. A vallásos gyakorlat emlékei sokkal gazdagabbak a régi korból, mint a mindennapi életet szolgáló emlékek. A régi házak mindegyre ritkábbak, mi sem védi őket az összeomlástól, s az új szükségletek követelte lerombolástól. A forgalmi követelmények előtt leomlottak a régi várerődítmények, melyek a középkori városképről fogalmat nyújtanának, a régi házi szükségleti tárgyak ma már csak gyűjtési objektumok, amelyek ily kép gazdag magánházak vitrinjeibe bújnak el, ami tanulmányozásukat nagyon megnehezíti. Mert mégis csak azon tárgyak fennmaradása van biztosítva, melyek nyilvános múzeumokba kerülnek. Igaz, hogy a múzeumok újabban hatalmasan fellendültek. A régi fejedelmi kincseskamrákból múzeumok lettek, melyeket állam és társadalom támogat, új mecénások jelentkeznek, mindenütt múzeumbarátok egyesülete alakul, s ez az irány napról-napra erősbödik. A mull emlékeiből, ami igaz érték, lassankint mind múzeumokban központosul, s a művészet tanulmányozásának középpontja a múzeum lesz.

A műtörténész előtt ilyképp a művészet fejlődése egyre érthetőbbé válik. Látja, mint kapcsolódik az egyik művész a másikba, mint gazdagodnak a szálak, mint bonyolódnak és alakulnak ki a műformák. Látja, mint indul ki a nagy művész elődjei és kortársai hatása alatt új felfedezésre, mint lát új szemmel és alakítja ki a maga érzésének megfelelő új formát. Látja, hogy a nagy mestert, mint követik a kisebb tehetségek, melyek hatása elemibb, mint az új csapást vágó mesteré, mert a kitaposott utakon járó művészt könnyebb követni. Látja, hogy egy házon időben különböző művészi célokat követő művészek lépnek fel, teremtenek iskolát, melyek egymást váltogatják. Alapjában kétféle művészi irány van, a kétféle művészi látásnak megfelelően, ami kétféle képzelet-struktúrának, kétféle állásfoglalásnak felel meg a világgal, a természettel szemben, ami viszont a kétféle világszemléletnek, filozófiának a következménye. E két alapvető irány között sokféle átmenet lehetséges, megalkuvások, s közeledések, de a nagy, az uralkodó, a kimagasló zsenik a két típusnak mindenkor tiszta képviselői voltak, mert ösztönösen hűek voltak önmagukhoz, világszemléletük egész egyéniségük tüköré, és alkotásaik egyéniségük szoros és következetes kifejezése.

Már az ókori művészetben látjuk az irányok e harcát. Az egyiptomi művészet legrégibb emlékei között a szigorú formakultusz mellett egyidőben gazdag organikus életábrázolás lép fel, a hatalmas, monumentális gránitszobrok mellett gazdagon tagolt fa- és puhakő- szobrászat; a nagy, a hatalmas dimenziója alkotások melleit, melyek az anyag természetével számot vetnek, a kisebb méretű, megmunkálásra alkalmasabb fából faragott, bámulatosan részletezett emlékművek, melyek persze kisebb számban maradtak ránk, mert az időnek a fa kevésbé tud ellent állni, mint a kemény kő. A két irány egymásmellettiségét figyelhetjük meg a görög művészetben is, már az archaikus korban az absztrakt, természettől elvonatkozó művészet mellett felébred a természet részletező megmunkálásának vágya, mely új szépség-ideálokat teremt, lágy, kedvesebb, puhább formákat, tiszta organikus egységek keresésével találkozunk, ami az építészetben is megnyilvánul s a szigorú egyiptomi, szinte geometrikus formákból finom harmóniák, nagyszerű kiszámítottságok és nemes díszt felölelő művészet alakult ki a görög építész fantáziájában. A művészettörténet mind máig csak az egyik fejlődési sort, a természetutánzó stílust tanulmányozta előszeretettel és azt hitte, hogy a művészet fejlődése a típusból az egyéni felé halad, hogy az elvont formaviszonylatokból a természetmegfigyelés gazdagodása folytán lett mind naturalisztikusabbá a stílus. Pedig a két irány küzdelme soha meg nem szűnő. Egybeolvasztásuk természetellenes. A két fejlődési sor egymás mellett élt és alkotott, egymást soha meg nem értve, ellenkezőleg, mindig egymást tagadva, noha egyes kifejezési eredményeket kölcsönösen felhasználtak, de átalakítva, amennyiben bele tudták kapcsolni őket rendszerükbe. Pl. amikor a reneszánsz a perspektíva törvényeit felfedezte a monumentális absztrakt művészet is élt vele, nem ugyan illuzionisztikus hatások kifejezésére, mert ezt mindvégig tagadta, hiszen az ö rendszere, a sík fal díszítése nem tűri meg a fal áttörését, a mélység éreztetésére nincs szüksége, sőt ellenkezőleg, kerülte a háttér alakítását, a három dimenziós tér ábrázolását, mely a monumentalitás megölő betűje, mindamellett az előtérbe állított, nagy, hatalmas figurák csoportosításánál felhasználta a perspektíva eredményeit is oly mértékig, amíg az az alakok nyugodt harmóniáját nem veszélyeztette. A másik irány, a konkrétumokat ábrázoló, ezalatt szabadon fejlődött, a kései gótika, a kora reneszánsz majd minden mestere a természetábrázolásban hozott valami újat. Az anyagok minden fajtájában kísérleteztek, mert a középkorban a művész építész és szobrász, festő és ötvös, elefántcsontfaragó és bronzöntő volt egyszemélyben, a műhelymunka mindenre kiterjedt, ami csak lassan különült el, főleg mikor a céhek féltékenysége folytán a mesterség gyakorlása szabályokhoz lett kötve. Odáig megy ez az elkülönülés, hogy végül a kőfaragónak nem volt szabad bronzszobrot öntenie, a festőnek nem volt szabad építenie, ami azonban a reneszánsz idején megváltozik, főleg mikor a művészek lassankint kivívják szabadságukat és kiszabadulnak a céhbilincsekből.

A reneszánsz idején a homo univerzális lett az ideál, és a művészek az antik emlékek hatása alatt új harmónia-elveket találnak, úgy az absztrakt, mint a konkrét irány képviselői között, nagy szellemek születnek, mindkét irányban, kik páratlanul hatalmasat teremtenek. Gondoljuk meg, hogy egyazon időben élt Rómában Michel Angelo, aki a faldisz és annak legnemesebb formájában, a mennyezetfestés térén megteremtette a Szixtusz-kápolnában a faldíszítés remekét és betetőzte elődjei kísérleteit a monumentális nyugalom törvényszerű kifejezésével. És ugyanakkor Parmában élt Correggio, aki a dóm mennyezetét az illúzióteremtés halhatatlan remekével díszítette, megteremtve egyik első és végleges formáját a fal áttörésének, melyen át, úgy véljük, beláthatunk a végtelenbe, hol hatalmas tömegek kísérik a menybe Máriát, kit feléje repülő fia fogad. A két ellentétes irány minden lehető törvényszerűsége, a vonal és szín, a fény és mozgás ellentétjei megnyilatkoznak e két remekben, melyeknek hatása századokon át élő maradt a művészi fejlődésben mind a mai napig.

A bárok művészet a harmonikus nyugalom helyett azt a benső mozgalmasságot fejezte ki, mely a vallásos ellentéteken épülő kort jellemezte, melynek igaz kifejezője lett. Általában a művészet mindenkor a legszorosabb kapcsolatban volt a korral, mert hiszen alkotói a művészek benne élnek a kort mozgató ideákban, a környezet hat túlérzékeny lelkükre és megszólaltatja érzéseiket, melyek formákba sűrűsödnek. A reformáció és ellenreformáció viharai ott élnek Rubens és Bernini műveiben, a holland élet puritanizmusa Rembrandtban, a francia udvar fénye és pompája Le Brun és Mignard dekorációiban, aszerint, amint ez az udvari élet kecsesebb, de rafináltabb is lett, lépett fel a rokokó Watteau és Boucher pásztorjátékaiban. Az általános szellemi áramlatok, a kétféle képzelettípusú művészek körében, árnyalatokban gazdagon nyilatkoztak meg. Az absztrakciókra hajlamosak racionális elveket követtek és kiútnak az antikhoz való visszatérést hirdették, mely végre is a francia forradalom szigorú puritánságot követelő észelvei idején a klasszicizáló irányzatban élte ki magát, Dávid és Ingres művészetében, mely visszhangra talált az egész világon. Ugyanakkor a konkrét irányzat, mely az érzés jogát hangsúlyozta, a Rousseau-féle természetbe elmélyedés elvéből indulva ki, a hideg vonalra felépített művészet helyett, a meleg, ragyogó színpompát istenítette, melynek főképviselője Delacroix művészete. Ezek az irányok megtalálhatók az építészet és szobrászat terén is, mert nagy és általános szellemi mozgalmakból nőttek ki és az egyes művészek a maguk tehetsége és képzelettípusa szerint reagálnak rájuk.

A nagy szellemi áramlatban élő művész a maga érzése és képzelete szerint termi képeit, belső vízióját, melyet kifejez. A koncepciótól a kivitelig nagy ugyan az út, melynek minden egyes állomása igen fontos. Aki nem tud új formát találni, elárulja, hogy nincs mély érzése, mely hatalmas és újszerű víziókat váltson ki leikéből, de a vízió sem elég, e vízió kifejezéséhez új kifejező eszközöket kell még találnia, mert akármennyire tudja is elődjei mesterségét, azzal nem megy sokra, mert ha víziója sajátos, eredeti, senki által nem látott, azt csak újszerű eszközökkel tudja egyenértékűen kifejezni. Ha a tradíció eszközével él, nem fogjuk víziója újszerűségét meglátni. Minden nagy művész ott kezdi el tehát, ahol elődjei elhagyták. Természetesen, mert a nagy művész ki tudja fejezni azt, amit akar, de csak akkor, ha azt akarja, amit tud. Ha van annyi önmérséklő ereje, hogy elérhetetlen célok után nem fut. Vannak aztán egyes finom intelligenciájú művészek, akik egyesíteni tudják elődjeik félbemaradt, egyenrangú kifejezésre nem jutott törekvéseit és harmonikus összefoglalásokat adnak, ilyen volt Rafael, aki a maga tehetségének felismerésével csak azt adta, amiben tökéleteset adhatott s mellőzött mindent, amivel a maga nyugodalmas és indulatoktól ment lelkének gyöngéd képeit nem fejezhette volna ki.

A műtárgy arra való, hogy gyönyörködtessen. Az elismerés azonban ízlésítéletet is jelent, s már maguk a művészek a legrégibb időktől kezdve törekedtek arra, hogy ösztönszerii alkotásaik belső törvényszerűségének nyitjára rájöjjenek. Tudjuk, hogy a görögöknél nagy kritikai - rendesen művészek által irt - irodalom volt, melynek töredékei is alig maradtak ránk, csak a címeik. A rómaiaknál Plinius és főleg Vitruvius írtak művészetről. A középkorban is voltak receptkönyvek, a reneszánsz pedig már gazdag műkritikai irodalomban, a római Vitruvius könyvét az építészetről többször kiadják és maguk is írnak újakat. Elegendő Ghiberti, Alberti, Leonardo da Vinci, Dürer neveit említenünk.

Az általános művészetelméleti könyvek mellett Vásári művész-életrajzokat ír, az olasz mesterek életrajzát, elvont művészi elvek alapján, melyek ítélkezéseinél lappangva alapul szolgálnak, ö az apja a modern műtörténetnek, mely főleg a 19. században önálló és széles kört felölelő tudománnyá lesz, önálló módszerrel és ezen belül különböző felfogással. E felfogások részben történeti, részben esztétikai alapelveken nyugosznak. Az egyik műtörténeti iskola szigorú történeti alapműveltséget követel, a műemlékek beható és közvetlen ismeretét, szigorú stíluskritikát, az autentikus művek pontos megállapítását. A másik keresi a külső okokat, a művelődéstörténeti szempontoknak, a környezetnek rajzát, melyek a mű és művész kialakulását befolyásolták. Ilyképp nagy irodalom keletkezett, okmányközlések, műemlék-leírások, melyeket a fényképezés fellendülése elősegített; a művész megértésére kézrajzait, vázlatainak megismerését is bevonták vizsgálódásaik körébe, levéltárak, múzeumok, magángyűjtemények, városok, kerületek, sőt egész országok anyagát kutatták fel, nemcsak Európának, de a többi világrésznek műemlékeit is felölelő kutató expedíciókat szerveztek és mindezekről hatalmas fóliánsok jelentek meg, úgy hogy ismereteink bámulatosan felszaporodtak. Mindennek a nagyszerű tudományos munkának a világháború sem vetett véget, sőt a legborzalmasabb harcok közben Oroszországban, Kelet-Ázsiában, Egyiptomban folytatták az ásatásokat, s az anyag egyre nő. Van azonban egy másik működési irány, amely nem az anyag gyűjtésére, hanem annak értékelésére, átrostálására veti a hangsúlyt, mely egy-egy nagy mester művészetét megtisztítani igyekszik a másolók, utánzók odatapadt seregétől, mely az autentikus művek beható tanulmányozásából szerzett ismérvek alapján stílkritikát gyakorol, megállapító és értékelő kritikát, határozott esztétika alapján. Van azután egy újabb irány, mely ezeknek az esztétikai elveknek az érvényességét vizsgálja és a műtörténetet ilyképp az esztétikával, s ezen a réven a filozófiával kapcsolja össze, hogy végső elvekhez juthasson, melyek az egyes korok és ezen belül az egyes művészek és azok műveinek értékmérőjét adhassák. De jogos-e ilyen végső, rendíthetetlen alapelv alapján ítélkezni? Kérdés, melynek felvetése bizonyára jogosult, mert hiszen a műtörténet minél nagyobb emlékismerettel rendelkezik, annál inkább észreveszi, hogy az emberi lélek alaptermészete nem egységes, hogy a világ és a lélek viszonya attól függ, hogy a dualizmus melyik eleméi hangsúlyozzuk, a világot-e, vagy a lelket, hogy ilyképp a lét vagy a levés-e a főproblémánk, statikus vagy dinamikus állásfoglaláshoz jutunk-e?

Amint az egyén általában egyéni alkata, testi és szellemi struktúrája szerint az egyik, vagy másik felfogásra hajlik, épp úgy a művész is a kétféle képzelettípus egyikéhez vagy másikához tartozik és alkotásának megítélését aszerint a mérték szerint kell mérnünk, amelyik szerint ő maga alkotott, mert alkotnia kellett... Ez a művészi akarás nem szabad elhatározás szülötte. A művész akar, mert akarnia kell, ha őszintén érzése és értelme szavára hallgat, - igaz művész pedig mindig ezt teszi.

Amellett, hogy a művész akaratát figyelembe vesszük, nem lehet mellőzni annak a vizsgálatát sem, hogy minő nehézségeket kellett a művésznek anyaga kezelésénél legyűrni. Mert a művész anyagmegválasztásában sem jár el kénye-kedvére. Aki a természet részleteinek visszaadására törekszik, nem fog gránithoz részleteinek visszaadására törekszik, nem fog gránithoz nyúlni, hanem fához, és aki csontra farag, nem fogja nagy egyszerűsítésekkel beérni, ösmernünk kell tehát az alakítás módját és eszközeit, mert az esztétikai élvezés egy nagy része abban áll, hogy szellemileg átéljük a műtárgy kialakulását. Nem hiba tehát, ha a munka nyomai felismerhetők, ha látjuk, mint kanyarította ki a festő egy ecsetvonásával a formát, ha nyomon követhetjük ecsetjárását a formák természetes alakulataiban, s éppen ezért igen fontos, hogy a műértő jártas legyen a műterem titkaiban, vagy hogy ő maga is tudjon az ónnal, a festékkel bánni. A zenedilettantizmus mintájára követeljük a rajzdilettantizmust, mert a rajz a képzőművészetek alapja. A technikák és a műtárgy rendeltetésének ismerete fontos része a műértelemnek, mert az egyes feladatok természetének ismerete alapján tudjuk csak értékelni a megoldás jelentőségét: a boltozatba ügyesen beillesztett festményt, az épületet, mely fekvését az utcában célszerűen kihasználja, a serleget, mely rendeltetését feltünteti és formájában tökéletes stb. Fontos szempont tehát a cél felismerése, melyet a műtárgy szolgálni akar. A régi műemlékeknél ez sokszor nehéz, néha már szinte lehetetlen, mindenesetre nagy megerőltetésünkbe kerül, míg teljesen bele tudjuk magunkat élni. Máskép van ez a modern művészet alkotásainál. Teremtő művészeink köztünk, velünk élnek, ugyanazon körülmények közt, egyazon eszmék világában, ugyanazon célokra törekszenek, mint mi; amit mi sejtünk, ők kifejezik. Ha felfogjuk korunk szellemét, megérthetjük őket is. Sajnos, a modern művészek nagyrésze a XIX. század közepe óta, főleg az építészet terén, nem igyekezett őszinte lenni, nem kereste a maga érzésének megfelelő egyenértékű formát, történeti maskarába bujt, régi stílusokhoz menekült, álpompát fejtett ki, - de ezt a beteges irányt az újabb felismerés kezdi félretolni, új művészet keletkezik, főleg a festészet és szobrászat, s utána az ipar-, majd az építőművészet terén is, új irányok és új megismerések tűnnek fel és a kor kezdi megtalálni a maga művészi képét. A modern művészet e fejlődését rokonszenves érdeklődéssel kell fogadnunk, hogy gyönyörködni tudjunk az új megnyilatkozásokban. Ehhez azonban az kell, hogy szeretettel merüljünk el a műalkotásokba, kérdezzük ki titkaikat, vizsgáljuk: mit akart a művész, minő eszközökkel akarja célzatát kifejezni, minő az az új forma, mely új érzéseit takarja? Eközben új világok nyílnak meg a szemlélő előtt, melyek új szépségeket rejtegetnek.

ÉPÍTÉSZET

1. Az építészet lényege

Régi mondás, hogy „a képzőművészetek anyja az építészet“. Ez annyit jelent, hogy minden művészeti ág belőle ered, hogy a többi csak az anyaművészetet gazdagítja és tökéletesbiti, hogy a többi sok tekintetben csak ennek az elemi művészetnek a visszfénye, ahogy a gyermek anyja vonásait viseli. Az építészet átmenetül is szolgál a tisztán praktikus, a minden szépségtörekvéstől ment alkotástól a tudatosan teremtő művészethez, mely elsősorban a szép alkotására törekszik.

Az építészet eredetileg nem a ritmikus formák és ragyogó színekben való gyönyörködésből, hanem a szükségletből ered, hogy védelmet teremtsen hideg, meleg, fagy és eső, vadállatok és ellenséges erőszak ellen. A legegyszerűbb és hatékonyabb eszközökkel igyekeznek e célt elérni. A cél határozza meg tehát elsősorban az épület formáját. Emellett számolni kell a rendelkezésre álló térrel és anyagi eszközökkel. Magától értetődik, hogy más lesz egy szálfákból összerótt kunyhó formája és más az olyané, mely vályogból vagy durva kövekből készült. Az anyag tehát befolyásolja az építés módját, az egyes részek összeillesztését és egymásra helyezését, szóval a konstrukciót. Így tehát ez a második számba veendő tényező az épület létrehozásánál.

A legkorábbi időkben törekedtek már arra, hogy az épületnek szabályos, többnyire szimmetrikus, kerek, négyszögletes alapformát adjanak. Ahol az egésznek elrendezése ezt nem mutatja, ott legalább az egyes épületrészeknél törekedtek erre. A szabályosság az alaprajzban és felépítésben az első lépés a művészet felé. A támasztékok egyenletes ritmusa, a függélyes falak, melyek a vízszintes gerendázatot tartják, a rajtuk nyugvó, kétoldalt ereszkedő tetőzettel, ezek jellemzik az olyan épületet, mely már jogot formálhat arra, hogy a műtörténet számba vegye.

Az épülettől bezárt tér, formájával és méreteivel erősen hat reánk. Az építészek figyelmét tehát már korán felköltötték a térhatás problémái és arra törekedtek, hogy alkotásuknak e tekintetben is művészi tartalmat adjanak. A véletlent mindenütt háttérbe szorítja a tudatos, művészi akarásoktól sugallt forma.