RÉNES ANDRÁS

KÖTELÉKEK

Könyv Guru

Budapest, 2025

1943. Teljes erővel tombol a világháború a keleti fronton. Több hónapos kimerítő csatározásokat követően Alexander, a bécsi születésű fiatal katona, egy hadifoglyokkal működtetett kényszermunka táborba érkezik, hog y biztosítsa annak zavartalan működését. A tinédzser Antonyina – tapasztalatlan, képzetlen és naiv –, akit a Harmadik Birodalom hasznára szintén munkára fognak, mégis vasakarattal küzd az életben maradásért eg y olyan háborúban, ahol a legnag yobb bátorság embernek maradni.

TARTALOMJEGYZÉK

Bevezető

Első rész: A tábor

Második rész: Szabadság

Epilógus

A most következő mű teljes egészében fikció.

A karakterek, helyszínek és események kitaláltak; bármilyen hasonlóság a valósággal csupán a véletlen műve.

A történet semmilyen módon nem tükrözi a szerző politikai vagy vallási meggyőződését.

„Az igaz szerelem nem múlik el,
és szükségben szövődik a legerősebb kötelék.”

Bevezető

2004 nyara

− Kedves vendégeink, kérhetném a figyelmüket? – hangzott egy fiatal nő hangja. A mellette várakozó csoport elhalkult, és minden szempár az ifjú nőre meredt. Elegánsan öltözött, de így is egyértelműen látszott, hogy felkészült a nehezebb terepen való áthaladásra is. Kezében egy irodai mappának látszó tárgyat szorongatott, s ahogy egy lágy szellő meglibbentette, felsejlettek a hófehér, teleírt papírlapok.

Ahogy körbetekintett a csoporton, meggyőződhetett róla, hogy minden tekintet rá szegeződik. Elmosolyodva folytatta monológját.

– Nagyon köszönöm! Üdvözlöm önöket a túrán. A nevem Diana, én leszek a vezetőjük. Ha kérdésük merülne fel, igyekszem mindenre válaszolni. Mindenkit megkérek, hogy a sérülések elkerülése érdekében maradjon a csoporttal. A túra nagyjából két órát vesz igénybe, így, ha valakinek mosdóba kell mennie, még most tegye meg, mivel az út során a továbbiakban nem lesz rá lehetősége. Fényképeket nyugodtan készíthetnek, de kérem, a kiállított tárgyakhoz ne nyúljanak. És… Jó szórakozást kívánok! Ha már senki sem akar kimenni a mellékhelyiségbe, akkor indulhatunk is.

A belépőkapun áthaladva egy szöges kerítéssel határolt betonútra jutottak. A kerítésen túl tágas üres tér terült el, majd valamivel messzebb néhány fa jelezte egy erdő kezdetét. Alig egy perc séta után a kerítés szélesedni kezdett, felfedve egy régi, részben lerombolt, többszintes kőépületet, mellette néhány szintén romos, fából épült, kaszárnyára emlékeztető házzal. A felszín nem volt teljesen egyenletes. Néhol dombok, máshol kráterekre hasonlító mélyedések szabdalták, mintha valamikor nagy csatát vívtak volna ezen a vidéken.

– Üdvözli önöket a Kreis der Trauer, azaz a Bánat Köre tábor. A lágert 1942-ben kezdték el építeni, eleinte hadifogjok elszállásolására. Ezt később bővítették a felújított gyárkomplexummal, amihez igénybe vették a hadifogjok munkaerejét. 1944-ben már munkatáborként funkcionált, ahol lőszert és egyéb katonai felszereléseket állítottak elő a náci rezsim számára. A szovjet csapatok 1944 májusában szabadították fel. Az összecsapás nyomai máig láthatók a területen, ahogy azt a belépőkapu közelében is megfigyelhették. Ezen a területen, ahol most vagyunk, a katonai kaszárnyák sorakoztak. Bár az épületeket részben renoválták, azok pontosan ugyanott állnak, ahol eredetileg.

Magukban a kaszárnyákban alapvetően rend uralkodott. A fal mellett ágyak, középen egy-egy étkezőasztal és néhány szék. Mindenféle luxust nélkülözött, mégis komfortosnak tűnt. Némely épület egy-egy elkerített részében a katonák összegyűjtött felszerelései hevertek: kulacs, öngyújtó, kés, néhány koszlott fénykép. Szinte tapintható a történelem, valamiféle megfoghatatlan fájdalommal átszőve. A szenvedés olyan formája, amit csak azok tudnak igazán átérezni, akik maguk is átélték.

Mikor Diana továbbindult, egyenesen a kőépület felé vezette a csapatot. Ez az épülettömb egészen másnak tűnt. Háromemeletes, vastag vasbeton falakkal védett. Inkább tűnt bunkernek, mint bármi másnak. Az alsó szinten volt a gyártósor, ahol a foglyok hadianyagot állítottak elő a nácik számára. Fölötte az adminisztrációs rész és raktárak foglaltak helyet, míg legfelül, nagyjából elkülönítve az orvosi szárny. Néhány orvosi eszköz máig érintetlenül pihent ezen a helyen, mintha csak tegnap hagyták volna itt. Akadtak köztük teljesen ártalmatlannak tűnő, hétköznapi tárgyak, de olyanok is, amiket az átlagember inkább hinne kínzóeszköznek.

Miközben a bámészkodó látogatók lassan elszivárogtak, s a fényképezőgépek kattogása elhalt, egyetlen alak maradt mozdulatlanul a vizsgálóasztal előtt, egy idős nő. Dermedten meredt a szikék, injekcióstűk és megsárgult orvosi papírok kiállított darabjaira. Nem szólt, meg sem rezdült, mintha a múlt súlya szegezte volna a padlóhoz. Szemében nem kíváncsiság csillogott – csak fájdalom, mély és régi, amely nem kiált, csak jelen van, mint a mindent betöltő csend.

– Anyu! A mama megint lemaradt – szaladt egy kislány az édesanyjához, aki a hátramaradt utolsó néhány látogató mellett állt.

– Igen…? Merre van a mama?

– Ott áll az ágynál, ahol a doktor bácsik a betegeket gyógyították.

– Hát, jól van, kincsem! Menjünk vissza a mamáért.

Hamar visszaértek, és mielőtt még az anyuka megszólalhatott volna, a kislánya máris a nagyanyján csüngött.

– Mama, mama…, sietnünk kell! A többiek már kifelé mennek. Apáék is már az udvaron vannak! Gyere, mama!

– Anyu? Jól vagy?

Az idős hölgy lassan és megfontoltan emelte tekintetét a családjára, majd elmosolyodott.

– Persze, drágám! Csak nehéz itt lenni.

– Biztos, hogy menni fog?

– Igen! Miattam ne aggódj, Yana – fordult az unokájához. – A nagyi mindent kibír! Emlékszel azokra a történetekre, amiket meséltem?

– Igen. A mama igazi hős!

– Nem tudok róla, hogy hős lennék, de ismertem itt valakit, akire ez a cím teljes joggal ráillett. Nemegyszer megmentett.

– De te magad is sokaknak segítettél…

– Hmmm… Igen, ez végül is igaz!

– Téged is itt gyógyítottak?

– Nem egészen gyógyítottak, de igen. Fiatalabb koromban én is jártam már itt…

Első rész:
A tábor

1943 tele

Nyugat-Ukrajna területén, Lviv közelében elterülő kis falu, egyike a több száz hasonló településnek ebben a régióban. Lakosai már hosszú ideje a terjeszkedő náci Németország uralma alá kerültek, de valami megmagyarázhatatlan okból a háború pusztítása ez idáig elkerülte őket. Hónapok óta nem láttak német alakulatot a környéken, de amikor mégis, azok is csak átutazóban, a lehető leggyorsabban keresztülrobogtak a falun. Jobbára ellátmányt és erősítést szállítottak a fronton harcoló csapataiknak. Mindenesetre a háborús hírek még ide is eljutottak.

A megszálló csapatok minden téren visszavonulóban vannak! Kijev november elején újra a Szovjetunió része lett, és úgy tűnik, a felszabadító seregek a front teljes hosszában támadást terveznek. Ha ez így halad tovább, nemsokára véget érhet a háború. Legalábbis a helyiek ezzel biztatják egymást.

Ez a nap is ugyanúgy kezdődött, mint már annyi másik. A legkorábban ébredők a nappal kelnek, és már kora reggel dolgozni kezdenek. Először az állatállományt látják el, és minden a napi rutin szerint halad. Kisebb háztáji munkák, javítások. Egy asszony, aki egy közepes méretű faládát cipel magával, láthatóan felvidul, mikor észreveszi szomszédasszonyát a házuk ajtajában ücsörögni.

– Elena, drágám! Jó, hogy látom! Kis pihenőt tart?

– Szép napot, Petrova asszony! Valóban… Most végeztem a mosással, és gondoltam, pihenek egyet, mielőtt nekiállok az ebédnek. Hogy van ma?

– Megvagyunk, drágám, megvagyunk. Ma kimondottan szerencsés napom van: sikerült olcsón beszereznem ezeket a tyúkokat. Bár csak most kezdődik a tél, remélhetőleg átvészeljük a nehéz napokat.

– Mindannyian ebben bízunk. Mit szólnak ahhoz a hírhez, hogy a katonaság bármelyik nap itt lehet?

– Nem sok látszatja van annak! Majd akkor ünnepeljünk, ha tényleg itt lesznek. Mellesleg, ha a mieink valóban a közelbe érnek, akkor az ellenség sem lesz messze.

– Ebben igaza van. Mégis, ez idáig szerencsésen elkerültük a bajt. Most már talán megengedhetjük magunknak, hogy reménykedjünk.

– Adja az Úr, hogy így legyen… Apropó, Nyinácska hogy van?

– Sokat segít nekem. Áldom a szerencsémet, hogy nem kérdezget megállás nélkül az apjáról vagy a háborúról.

– Kijev felszabadult! Hamarosan mi is. Talán nemsokára…

– Nem elég hamar, attól tartok. És az uram már régen nem adott hírt magáról.

– Na és ha nem bánod, hogy kíváncsiskodom, mi a helyzet a fiúk terén? Antonyina olyan gyönyörű leány. Már lassan benne van a korban, de még egyszer sem láttam férfit a társaságában.

– Félénk a szentem, de hatalmas szíve van! Ilyenkor nagyon hiányzik Iván. És tudom, hogy neki is, de alig beszél róla.

– Petrova asszony!… Üdvözlöm! – Bájosan csilingelő hang volt ez, amit a helyiek ezer közül is megismertek.

A hosszúra nyúlt háborús évek alatt, a falu legsötétebb óráiban lassan szokássá vált, hogy esténként a lakosság összegyűlt, és történetek mesélésével, hosszú elbeszélésekkel szórakoztatták egymást. Mégis az esték fénypontja az volt, mikor a közösség egyik kedvence, az ifjú Antonyina Semyonova énekelni kezdett. Mindannyian biztosra vették, ha nem lenne háború, ez a leány akár világhírre is szert tehetne. Hangja és megjelenése magával ragadta hallgatóságát. Képes volt a máskor egyszerűnek tetsző dalokat valami egyedi, különleges rapszódiává varázsolni. Ott tudott örömöt csempészni a dallamba, ahol az a legsötétebb mélységekbe merült – és közben nem tett semmi rendkívülit, egyszerűen csak önmagát adta. Ettől is volt olyan különleges.

– Nyinácska! Hát itthon vagy? Édesanyáddal éppen rólad beszéltünk.

– Ahogy mindig, Petrova asszony. Bár nem tudom biztosan, mi olyat tudnak még rólam megbeszélni, ami tíz év alatt ne került volna szóba…

– Ami azt illeti, kislányom, a jövődről beszélgettünk.

– Igen?

– A költözésed kapcsán! Ha minden jól alakul, hamarosan véget érhet számunkra a háború. És ha mindenhol elhallgatnak az ágyúk… Gondolnunk kell a jövőre!

– Költözés, anya? És veletek mi lesz? Hidd el, szükségetek lehet rám. Ha apu hazajön…

– Mindent megtettél, hogy megkönnyítsd az életünket a nehéz időkben. Ha apád hazaér, ő is azt fogja mondani, hogy most már ideje magadra gondolnod. Hiszen olyan gyönyörűen énekelsz…

– Anya…

– Kijevben, ha felfedeznek, talán egyenes lenne az utad Moszkvába.

– Apu is biztos azt szeretné, hogy itt legyek, mikor majd megjön.

– És Nyinácska, a nagyvárosban talán végre rád talál a szerelem is…

Antonyina mélyet sóhajtott. Már megint a régi lemez.

– Szóval erről beszéltetek? A legtöbb férfi háborúzni ment, hogy védje az anyaföldet. Mégis hol kellene férjet találnom pont ezekben a vészterhes időkben?

– Nyina…

– Ha eljön az én időm, az Úr majd úgyis küld nekem valakit.

Elena már rég nem érezte magát ilyen kellemetlenül, de amikor a szomszédasszonyra nézett, látta rajta, hogy nem különösebben rökönyödött meg. Végül is Nyina igazat beszélt. Mindig kissé szabadszájú volt, és ezt a faluban mindenki jól tudta. Nem lepődött meg Petrova asszony sem, csak mosolygott a fiatal lány iménti monológján, és végig azon tűnődött, ha ő maga is ilyen fiatal lehetne, alighanem hasonlóan vélekedne. Persze az ő idejében még nem volt sok beleszólása a dolgok alakulásába. A szülei igen gyorsan férjhez adták, a frigytől üzleti lehetőségeket remélve. Nyinának még szerencséje van, hogy az ő szülei már nem így gondolkodnak.

– Nem kell aggódnod, Nyinácska. Én egyetértek veled! És biztos vagyok benne, hogy hamarosan megismersz majd valakit, aki még téged is levesz a lábadról. – A hölgy kacsintott, majd Elena felé biccentett, és széles mosollyal az arcán továbbindult.

Alig tett pár lépést, amikor a poros utcán egy erősen zavart fiatalember jelent meg. Bár a lába sérült volt, amit valamiféle házilag összetákolt sínnel próbált tehermentesíteni, a mozgása mégis olyan gyorsnak tűnt, hogy egy külső szemlélő akár futásnak is vélhette volna. Noha elsőre dühösnek látszott, néhány pillanat múlva inkább már a rémület uralta az arcát. A lármára hamar előbújtak a szomszédok. Néhányan sebtében felkapták az első kezükbe kerülő tárgyat, afféle alkalmi fegyver gyanánt, ha szükség lenne rá. Az utca hamarosan megtelt izgatott emberekkel, de senki sem értette, mi lehet a fiú zavartságának a forrása. Először nyugtatgatni kezdték, de végül kénytelenek voltak lefogni az ifjút, aki így lassan beszélni kezdett.

Mostanra mindenki felismerte, és a bámészkodók izgatottsága lassan alábbhagyott. Yuriy volt az – a szelíd tekintetű fiú, aki gyerekkora óta különleges figyelmet igényelt. Az orvosok szerint a születésekor fellépő komplikációk az egész életére kiható nyomot hagytak rajta.

Próbálták kérdezgetni, mi rémítette meg ennyire, de a szavai kuszák voltak, alig lehetett kihámozni belőlük bármi értelmeset.

– Németek!

Egy öblös férfihang hallatszott valahonnan a tömeg hátsó soraiból, amire szinte egyszerre fordult meg a sokadalom.

– Német csapat közeledik délkelet felől! Mindenki… vissza a házába!

A tömeg egy szempillantás alatt szétszéledt. Ajtók csapódtak, zárak kattantak, mindenki menedéket keresett. Néhány perccel később az első páncélozott jármű dübörögve érkezett meg a falu közepére, és ezúttal nem hajtott tovább – a motor leállt.

Német katonák ugrottak le a gépkocsiról. Felszólítás nélkül törték be a házak ajtajait, átkutatták az otthonokat, és vitték, amit értékesnek találtak. Hamarosan megérkeztek a teherautók is, és ekkor már embereket rángattak ki az utcára. Többeket fegyverrel szorítottak a házfalhoz, másokat a járművekhez kísértek. Egy férfi, aki az ingujjába rejtett kést próbálta használni, lebukott – ott helyben kivégezték. Ettől a pillanattól kezdve senki sem mert ellenállni vagy szembeszegülni. Az egész akció alig fél óra alatt lezajlott.

*

Tompa dübörgéssel, ismétlődő kattogásokkal haladt a német szerelvény az orosz vasúton. Bár a partizánok sok helyen megrongálták a síneket, néhány útvonal még járható maradt. Miközben a vonat a lenyugvó nap felé robogott, egyik hálókabinjában egy fiatal katona mozdulatlanul figyelte a narancs és vörös árnyalataiban úszó égboltot. Gyerekként rajongott a naplementékért – most viszont semmit nem érzett. A színek, amelyek egykor melegséget sugároztak, most hidegnek és idegennek tűntek. A vérvörös égbolt inkább emlékeztette a keleti front borzalmaira, mint bármiféle szépségre. Maga sem értette, hogyan élhette túl mindezt – kisebb sérülésekkel. Pedig a keleti front valóságos vérfürdőinek szemtanúja volt.

Aztán egy pillanatra megfeledkezett a közelmúlt borzalmairól. Hajszálvékony mosoly suhant át az arcán – rövid volt, akár egy villámcsapás. A látvány visszarepítette a múltba, abba az időbe, amikor még nem létezett háború, fájdalom, sem a kínzó emlékek. Nem voltak arcok, amelyekről látta elfolyni az életet – arcok, amelyek örökre beleégtek az emlékezetébe, és amelyek miatt attól félt, már sosem lesz ugyanaz az ember. A csatákat túlélte, de önmagát elveszítette. Mégis, a mosoly lassan kiszélesedett. Ahogy az eget nézte, egyre tisztábban látta azt a letűnt világot – gyermekkora világát –, ahol még volt remény, lehetőség és fény.

Bécs, 1936

A nap utolsó sugarai vörösre festették a Duna nyugodt vizét. A felszín alig fodrozódott, miközben a háttérben magasodó épületek lassan árnyékba borultak. A part menti korlátnál egy fiatal férfi állt, gondolataiba mélyedve figyelte a folyót. Komoly döntés előtt állt, és nem tudta, merre induljon. A jövője a tét. Régóta álmodott arról, hogy felvételt nyer a Zeneakadémiára, és a zenének szenteli az életét. De az egyetlen akadály újra és újra az útjába állt: a tulajdon apja, aki mindig is ügyvédet vagy bankárt akart faragni belőle, és sosem kérdezte meg, mit szeretne igazán a fia. Már többször összetűztek emiatt – és sosem jutottak dűlőre.

Most azonban más volt a helyzet. Lehetősége adódott, hogy jelentkezzen az akadémiára. Ám ha megteszi, az végleg romba döntheti eddig sem felhőtlen kapcsolatát az apjával. Tudta, hogy az anyja támogatná, bármit is válasszon, de egyben azt is, hogy ez szétszakíthatja a családjukat.

– Alex… Itt vagyok! Elnézést, hogy késtem, de hát ismered Gretát, szeret beszélni.

– Nem gond. Elnézegettem itt a tájat…

– Szóval mi volt olyan rendkívül sürgős?

Alex felemelte a jobbját, és meglengetett egy félbehajtott papírdarabot.

– Megjött a válasz az akadémiától! Felvettek.

– Ejha!… De hát ez nagyszerű! Akkor meg mi a fenéért ez a fancsali ábrázat?

– Hát csak annyi, hogy a felvételire el tudtam menni apám tudta nélkül, de oda járni már egy másik kérdés. Reméltem, hogy idővel jobb belátásra tér, de ezt a hiú ábrándot lassan ideje elengednem.

– Haver. Tegyük fel, hogy elkezdesz tanulni az akadémián. Mit tehet az apád, ha már ott vagy? Elvégre szeret téged, a fenébe is! Kénytelen lesz belenyugodni a döntésedbe. Mellesleg, ha időre lenne szüksége, hogy lenyelje a dolgot, nálunk addig is ellakhatsz.

– Hmm…, köszönöm! Meglehet, hogy élek a lehetőséggel.

– Legfeljebb, ha majd világhírű zeneszerző leszel, és hosszú idő után újra betoppansz apádékhoz, ő is megérti, hogy helyes döntést hoztál.

– Nem minden a pénz és a hírnév, barátom. De talán igazad van.

– Még szép, hogy igazam van! Hát, most mennem kell, de holnap beszéljünk. És fel a fejjel! Idővel apád is elfogadja majd.

– Köszönöm, Claus. Akkor holnap.

Barátja elmosolyodott, elégedetten bólintott, majd gyengéden megpaskolta Alex vállát, és elindult. A fiú még pár pillanatig mozdulatlanul ácsorgott, majd a kezében lévő papírra pillantott. Mintha hirtelen minden világossá vált volna. Mély levegőt vett, és határozott léptekkel indult hazafelé.

Már majdnem besötétedett, mire hazaért. Ahogy belépett az ajtón, anyja aggódó tekintete volt az első, amit megpillantott. Bár azonnal leolvasható volt róla a megkönnyebbülés, a harag halványan mégis ott ült a tekintetében. Alex igyekezett természetesen viselkedni, és úgy tett, mint akinek fel sem tűnt az anyja szemrehányó pillantása. Levetette kabátját, cipőjét, majd félvállra vetve iskolatáskáját, a szobája felé indult.

– Hol voltál eddig? – kérdezte a nő, alig titkolt aggodalommal.

– A Duna-parton. Clauss-szal találkoztam…

– Tudod, mi lett volna, ha apád akár csak egy órával előbb ér haza?

– Mostanra már fél Bécs engem keresne…

– Alexander, ez nem vicces! Szeretném, ha ezentúl előre bejelentenéd az efféle, tervezett, hosszabb kimaradásaidat. – Ida mély lélegzetet vett, majd kissé lecsillapodva folytatta. – Történt valami?

Alex egy ideig meredten nézett maga elé, mint aki hezitál, hogy mit is mondjon, majd a fejét lehajtva az anyja felé fordult.

– Nincs semmi baj. Levelet kaptam az akadémiáról, és gondolkodni akartam.

– Felvettek?

A fiú csendben maradt. Elmerült a gondolataiban, és mikor ráeszmélt a kérdésre, mindössze néma bólintással válaszolt. Édesanyja most már értette fia dilemmáját és a hallgatása mögött álló okot. Közelebb lépett Alexhez, és finoman megölelte. Ezúttal kifogyott a szóból, csak a csend maradt – és benne minden, amit mondani akart.

Kreis der Trauer, 1943

Éles füttyszó rángatta vissza a valóságba. A szerelvény csikorgó hangokat hallatva lassított. Körbepillantva azonnal feltűnt neki az egyre közeledő tábori szögesdrót kerítés. Laktanyák, megfigyelőtornyok, reflektorok. Néhány katona a kerítésen belül őrjáratozott, egy-egy kutya társaságában. És természetesen a tábor „lakói”. Mindannyian hasonló, koszos rongyokban. Páran csak ténferegnek a pihenőterületnek nyilvánított téren, a többség viszont jelen pillanatban is dolgozik.

Alighogy megállt a vonat, fegyveres katonák ugrottak le a vagonokról, táskáikkal a hátukon. Egy tiszt gyors léptekkel végigmasírozott a szerelvény mellett, és éles kiáltásokkal ösztökélte sietségre az embereket.

– Le a vonatról! Mindenki, azonnal le a vonatról! Sorakozó a belépőkapu mellett!

Alex felkapta a felszerelését és a fegyverét, fejébe nyomta a sapkáját, és követte társait a peronra. Miután a vonat kiürült, néhány percnyi várakozás után már robogott is tovább. Két katona társaságában egy marconának tűnő alak sietett az érkezők elé. Ruhájából ítélve tiszt lehetett, noha nem a tábor parancsnoka. Gyors pillantást vetett a sorra, majd megköszörülte a torkát, és beszélni kezdett.

– Wolf ezredes nevében is üdvözlöm önöket Kreis der Trauer-ben. Mindenekelőtt vegyék birtokba a hálóhelyeiket. Önöket a C blokkban fogjuk elszállásolni. 10 percük van, hogy berendezkedjenek, aztán sorakozó a parancsnoki szálláson. Ott megkapják a beosztásukat és az aktuális feladatukat. Kövessenek!

Az idegen férfi ellentmondást nem tűrő kisugárzása azonnal hatott: az újoncok tisztelegtek, és szó nélkül követték. Alex közben óvatosan körbepillantott. Bár hozzászokott már a katonai rendhez, valami most más volt. Valami nyugtalanította – bár maga sem tudta pontosan, mi.

*

Hosszú, gyötrelmes órák teltek el a teherautók platóján összezsúfolt emberek számára. A járművek olyannyira megteltek, hogy az egymáshoz préselődött embereknek a legkisebb mozdulat is nehezére esett. Többségük össze volt zavarodva. A németek nem mondtak semmit. Hogy hova mennek, miért és meddig, ezekre nem volt válasz. Ha valaki szólni mert, a fegyverek tusával kaptak. Hamar rájöttek hát, hogy fogolyként egyelőre meg kell békélniük a helyzetükkel, és csak remélni lehet, hogy megpróbáltatásaik mihamarabb véget érnek.

– Nemsokára megérkezünk, és akkor kinyújtóztathatjuk végre a lábunkat – próbált reményt kelteni egy fiatalabb férfi az egyik teherautón.

– És ezt miből gondolod? Azt sem tudjuk, hová visznek!

– Az egyik német azt mondta, hogy segítségére lehetünk a Reichnek…

– Segítségére?!? Ezek kivégezni visznek minket! De még ha nem is ölnek meg azonnal, akkor sem valószínű, hogy jobb hely lesz az, ahova megyünk, mint a mostani.

– Elég legyen! Mindkettőnek. Csak megrémítitek a gyerekeket. – Elena szigorú, de erélyes hangja kissé lecsendesítette a vitázókat, de meg senkit sem nyugtatott.

Antonyina csendben gubbasztott a sarokban, térdét magához szorítva, s már alig maradt valami erő benne. Csak némán nézett maga elé, és próbálta megtartani lélekjelenlétét. Egyáltalán nem értette, hogy most mi történik. Éveken át nem zaklatták őket a megszállók, most pedig hirtelen az egész falu népét összeszedték és elhurcolták. Vajon mit követtek el, hogy eljöttek értük? Mi oka lehetett erre a katonáknak? Talán tényleg igaz a hír, hogy tőlük várnak segítséget, hogy megfordítsák a hadi helyzetet? Ha így áll a dolog, rossz ajtón kopogtattak, mert ezek az emberek ugyan nem fognak küzdeni a Führerért. Sztálint se nagyon szerette senki, de amit ezek a náci szörnyetegek csinálnak, az mindenkit elborzasztott. És még ha tényleg segítség kell is, mit tehetne ő? Életében sohasem lőtt, az éhezéstől csupa csont és bőr. Egyszerűen nem tudta, mit tehetne a németekért e falu lakóinak nagy része, akik jobbára idősek és gyerekek.

Órák óta utaztak már, amikor egy drótkerítés tűnt fel a kocsik nyomvonalán. Mögötte fából készült épületek sorjáztak, amik között elég nagy volt a nyüzsgés. Fegyveres katonák mászkáltak valamiféle egyenöltözéket viselő alakok között. Nem sokat beszéltek, de ha igen, akkor is inkább csak egy-két visszatérő parancsszó hangzott el.

Mikor megálltak a teherautók, szinte azonnal megjelentek az őrök, akik lerángatták a kocsiról a falusiakat. Egy-két német beszélt valamennyit oroszul, így sikerült megértetni az érkezőkkel, hogy sorakozzanak fel hármasával, és kövessék a katonákat.

Az út mentén így értek el lassan egy jóval nagyobb épülethez, ahonnan egy messze díszesebb egyenruhát viselő személy lépett ki. Rangjelzései szerint alighanem a tábor parancsnoka, személyesen. Komoly, tekintélyt parancsoló arccal végigmérte az érkezőket, majd beszédet intézett hozzájuk.

– Üdvözlöm az újoncokat! Ebben a táborban a rend és a fegyelem mérvadó! Mind dolgozni fognak a Harmadik Birodalomért, és a munkájuknak megfelelő ellátást kapnak. Hűen kövessék a kapott parancsokat, és rá fognak jönni, hogy az itteni munkájuk legalább akkora megtiszteltetés lesz, mint elesni a harcmezőn. Amíg katonáink hősiesen, félelmet nem ismerve küzdenek a frontokon, önök ugyanúgy kiveszik majd a részüket a háborús erőfeszítésből. És amikor eljön a végső diadal pillanata, abban a tudatban térhetnek majd haza, hogy segítettek megteremteni egy szebb világot, egy jobb világot, egy dicsőséges világot.