Claire-Louise Bennett

Tó

Elbeszélések

Fordította: Lázár Júlia

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Claire-Louise Bennett: Pond
The Stinging Fly Press, Dublin, 2015

Copyright © Claire-Louise Bennett, 2015
Cressida Campbell: The kitchen shelf 2009 © Cressida Campbell.
Copyright Agency/Hungart, 2022
Hungarian translation © Lázár Júlia, 2022

A legnagyobb örömből kicsendül a rémület kiáltása vagy egy pótolhatatlan veszteség fölötti jajszó. […] a természetnek mintegy valamely szentimentális jellemvonása tör felszínre, akárha az individuumokra való szétdarabolódását panaszolná, sóhajtozná el.

Friedrich Nietzsche: A tragédia születése
(ford. Kertész Imre)

Lehetséges, hogy egy lakás – bármelyik – végül meghitt odú lesz? Létezik olyan hely, ami végül halvány, meleg, megnyugtató és kellemes homályába fogad?

Natalia Ginzburg: A Place to Live (Lakható hely)

A kagylóhéjba zárt farkasok vérszomjasabbak, mint a kóbor farkasok .

Gaston Bachelard: A tér poétikája
(ford. Bereczki Péter)

Út a sötétbe

Először is, nagyon jóképűnek láttunk. Ráadásul a házad felső ablakai úgy tükrözték a fényt, hogy mindig fellángolt bennük a lenyugvó nap. Egy este éppen hazafelé mentünk a mezőről, amikor a hatás olyan drámai volt, hogy azt hittük, égnek a szobák. Mit sem szerettünk jobban, mint a felhajtódon összegereblyézni a pendülő kavicsot, aztán felmászni egy tökéletes fára, és lesni-várni. Hallottuk, ahogy felbőg a motor a völgyben, aztán borzongató csend következett, közben a lábunkat lógáztuk, és elképzeltük, ahogy bőrkesztyűs kézzel megmarkolod a kormányt jobbról és balról. Kislányok voltunk, egészen kicsik, még éppen a nőiségünk kialakulása előtt, kislányok, de nem örökre. Ketten a patakparton játszottak, én átmásztam a falon, a dísznövényekkel beültetett kertedbe, leheveredtem a nem erre kitalált fűbe, és álomba merültem, a lila tengeri kagylómat, a legkedvesebb tulajdonomat szorongatva.

Reggel, délben és este

Néha jól jön egy banán a kávé mellé. Nem jó, ha túlérett – legyen határozottan zöld a szára, ha nem az, felejtsd el. Ezt ugyan könnyebb mondani, mint megtenni. Az almát könnyű elfelejteni, na de a banánt! Valahogy nem veszi jó néven, ha elfelejtik. Megfonnyad, bűzösen rothad, szinte megfeketedik.

A zabkeksz is jól jön, a darabosabb fajta. A darabos fajta zabkeksz amúgy kifejezetten jól illik a banánhoz – a banán amúgy egy kicsit lehűthető. Akár egy éjszaka alatt a hűtőben, attól függően, mennyire előrelátó és állhatatos az ember a reggelijével kapcsolatban, vagy ami még jobb, egy finom hűs ablakpárkányon, ahol éppen elfér egy gyümölcsöstál.

Egy pazar, mély, széles párkány, csak a csupasz, vakolt kő, semmi faborítás, kellemes és hűs: a tál tökéletes helye. Sőt, több tálé. A kellő szélességű párkányon akár három tál is elfér anélkül, hogy túlzsúfoltnak hatna. Milyen jó is a bevásárlás után kipakolni a kerékpártáskából, és elrendezni mindent a párkányon álló tálakban. A padlizsán, a tök, a spárga, az apró fürtös paradicsom borzasztó sikkesek együtt, és cseppet sem meglepő, ha valaki sürgető késztetést érez, hogy palettát és ecsetet ragadva megörökítse az illusztris zöldségek egzotikus patináját, ott, a kellemes és hűs ablakpárkányon.

A körte nem illik a képbe. Kicsinek kell lennie, és szárral felfelé elhelyezkednie egy külön tálban, néha talán egy fürt nagyon friss vörös ribiszke társaságában, de a bogyók nem takarhatják palástként a legfelső körte szeplős pocakját, kicsit lejjebb hintsük őket, hadd guruljanak, fészkelődjenek be a lassan alakuló hézagokba.

A banán és a zabkeksz a legjobb azokon a reggeleken, amikor a zabkása idejét valamiért lekéssük. Megesik, hogy a szomszédot hallgatjuk ki, vagy törölközőket hajtogatunk zabkásaidőben, és ilyenkor emelkedettnek és súlyosnak érezzük a falatot, mint valami komor, túlvilági étket. Nagy valószínűséggel az első kanál után kikívánkozik belőlünk a korábban elsüllyesztett harag egy tömbje, és némán rátelepszik a napunkra. Végül aztán délután négy óra felé igazságtalanul, de elkerülhetetlenül a közvetlen közelünkben odacsapódik valakihez, a viselkedése egy szeletéhez, egy nagyon bosszantó vetülethez, amit könnyen elszigetelhetünk és felnagyíthatunk, majd megnevezhetjük, mint baljós haragunk elsődleges okát, a haragét, ami megmagyarázhatatlanul növekszik bennünk egész nap, az első falat zabkása óta.

Valamilyen fekete dzsem a zabkása közepében jól mutat, sőt szembeszökő. És a mandulapehely. De vigyázzunk a mandulapehellyel: nem való morózus vagy bátortalan embernek, és nem szórhatjuk úgy, mint a konfettit, mert a legkevésbé sem az. Ellenkezőleg, a mandulapelyhek nem érhetnek egymáshoz, és egyszerű mintát kell követniük, mint a klasszikus habcsóktortán, akkor olyan szépek és ártalmatlanok. Ha viszont óvatlanul kiszórunk egy maroknyi pelyhet, látni fogjuk, hogy egy éppen csak napvilágra került kéz levágott körmeire hasonlít.

A fekete dzsem és a fakó körmök, ahogy lassan belesüppednek a gyöngyöző zabkásába! Mostanában reggelenként Ravel is többször csatlakozott hozzám, néhányszor újrázott. Kisebb variációkkal, de lám, így kezdődik a nap.

A saját körmeim egyébként nagyon jól vannak, ami azt illeti, talán soha nem is voltak jobban. Ha tudni akarjátok, múlt szerdán, ebéd után festettem ki őket a konyhában, és a konyhában használt árnyalat neve: Felföldi köd. Jó név ez, nagyon találó, mint kiderült. Mert, tudjátok, a körmöm természetes színe, a fehér és a rózsaszín áttetszik a lakkon, nem tűnik el teljesen. Az idő múlásával a lakk nem pattog le, inkább csak elvékonyodik a széleken, így aztán a fehér és rózsaszín mellett most az ujjak hegye alatti koromcsík is látszik. A ködön át, ami természetesen a hanga színére emlékeztet, látom a szénport a körmöm alatt. Ha a körmöt nem festjük ki, a kosz egyszerűen hanyagságról, mosdatlanságról árulkodik, de a vékonyodó Felföldi ködön túl valami másra emlékeztet a kezem. Olyasvalaki kezére, aki vonzó és kifinomult, csakhogy ki kellett ásnia magát egy nyirkos és nyomorúságos lyukból, ahová nem is lett volna szabad belepottyannia. Ez pedig szórakoztat, de igazán.

És tényleg, nem is lenne teljesen alaptalan azt feltételezni, hogy végül is nézhetek ki vagy éppen tehetek úgy, mint akinek a keze alatt növekszenek a dolgok. Néha-néha a legszorosabb értelemben „földhözragadt” vagyok. Ám igazság szerint nem igazán szaporítottam semmit, és a kertészkedéshez legfeljebb udvarias érdeklődés köt. Az is igaz, hogy az ajtóm előtti cserépben nődögél egy ragyogó zöld petrezselyem, de az sem magról: a közeli ábécében vettem a kifejlett növényt, kifordítottam a műanyag dobozából, és az összefonódó gyökerekkel átszőtt kis földlabdával együtt áttelepítettem az ajtóm melletti cserépbe.

Még ennél is előbb, néhány éve, amikor a csatorna partján laktam, a hálószobám ablakából a lehető legidillikusabb tájra láttam, a sorházakat a kis utcácskákban kertek vették körül, az egész nagyon is szárazföldi volt és vonzó. Amikor egy kora reggel a macskát vettem üldözőbe, egyenesen egy megközelíthetetlennek tűnő kertbe vezetett, aztán ész nélkül olajra lépett, és ott hagyott nekem egy megkínzott ökörszemet, hogy békébe ringassam és elsimogassam a tollait. A kismadár aztán hetekig énekelt a fejem felett a napsütésben, míg a leveleimet írtam reggelente, így aztán nem csoda, hogy kiborultam, amikor megcsonkított, néma testét megtaláltam a fagyalsövény alatti mohán. Annyira elkeseredtem, hogy legszívesebben forró serpenyőben, bő olajban sütögettem volna a macska hátsóját. Csak úgy sercegnél, te szaros. Na mindegy. Egy kertben voltam, a senki földjén, és ha egyszer bejutottam, biztosan újra és újra megtehetem. Hiszen már gyerekkoromban is ezt csináltam, és szerintem ezek a dolgok sokat nem változnak.

Körmönfontan érdeklődni kezdtem, kíváncsian, mint egy gyerek, de egy gyereknél sajnos jóval figyelmesebben hallgattak, ezért gyorsan ki kellett találnom valami épeszű indokot, miért érdekel, kié a föld, és vajon odalátogathatok-e néhanap. Kitűnően lehetne ott kertészkedni, mondtam tehát, holott soha nem fűtött a földművelés vágya, és mert lanyha érdeklődésem ellenére komolyan vettek, és kiderült, hogy a terület a katolikus egyházé, a sarki nagy épülethez irányítottak, ahol maga a pap lakott. Ez előre nem látható következmény volt, és az igazat megvallva magam sem tudtam, mit akarok. Azt hiszem, csak szerettem volna egy elzárt helyet, ahol néha csak úgy elálldogálhatok, egy titkos kertet, ha úgy tetszik. És nyilván soha ki nem kellett volna ejtenem egy szót sem ezzel kapcsolatban, mert mihelyt megtettem, az egész félrecsúszott, és egészen más irányt vett, mint amit akartam, de volt benne valami olyan idegenség és abszurditás, hogy hagytam magamat sodortatni az eseményekkel.

A pap kellemes nemtörődömséggel reagált, és nem hozta szóba Istent, bár célzatosan és többször emlegette az adomány szót, amire én meg se rezdültem. Merre lakik, kérdezte. Odaát abban a házban, mondtam, és az ablakon át a szemközti házra mutattam. Nem is pillantott az ujjam irányába, beérte azzal, hogy ott állok, ahol, és közben egy házra mutatok, azzal meg is egyeztünk. Nem emlékszem a háza belsejére. Mintha az előszoba falát zsályazöld tapéta borította volna. Az is lehet, hogy beljebb sem léptem. Sőt, talán csak a küszöbről néztem be az előtérbe. A linóleumos lépcsőre. Igen, azt hiszem, sportcipőt viselt.

Egy rendes földdarab megtisztogatása és előkészítése a krumpliültetésre kemény és egyhangú munka, ráadásul a kora tavasz errefelé nagyon párás, az adott évben meg különösen az volt. Nem is értem, mi vitt rá, hogy gyökerestül tépkedjem a vaskos, burjánzó gazokat, nap mint nap, a korai melegben. Gyakran megálltam, és csak vártam csöndben, hogy rájöjjek, milyen reményeket dédelget az agyam, de nem sok sikerrel. A bódultságom viszont másokat nem akadályozott abban, hogy pontosan tudják, mit csinálok: ez felnőtt életemben először fordult elő velem. Világos volt, mint a nap. Majd jövök újra a szerszámokkal, a házfalnak támasztom, bemegyek kezet mosni, és mindenki pontosan tudja, merre jártam és mit csináltam. Az emberek ebben az időszakban, egy-két különleges alkalmat leszámítva, kétségkívül sokkal kedvesebben bántak velem.

Mint az élet annyi más, teljesítményben mérhető területén, itt sem a becsvágy feszített, ezért csak a legigénytelenebb fajtákat ültettem. Burgonyát, spenótot, lóbabot. Ennyi. Elég volt. Pedig mások állították, könnyű lenne cukkinit, tököt, patisszont, répát termeszteni – de nem változott semmi: nem lettem kertész, és utáltam, ha úgy szólnak hozzám, mintha az lennék. A növényeim egész szépen fejlődtek, amikor meghívtak egy igen előkelő egyetemre, a víz túlpartján, hogy előadást tartsak egy olyan témáról, ami valóban érdekelt, ha nem is dicsérendő módon. Azt akarom mondani, hogy az érdeklődésem túl személyes volt, messze nem szigorúan akadémikus, tehát a választott megközelítési mód tűnhetett nosztalgikusnak, a nézőpontom akár naivnak, hiszen fittyet hánytam a szokásos kritikai keretrendszerre, amit amúgy sem értettem igazán, inkább meglehetős esetlegességgel csipegettem a teljes nyugati irodalomból, hogy alátámasszam az álláspontomat, amire már nem is emlékszem. Köze volt a szerelemhez. A szerelem lényegi brutalitásához. Azokhoz a lelkekhez, akik szándékosan az önfeláldozás eszközét keresik a szerelemben. Bizony. Az előadásom arról szólt, hogy az irodalom történetileg és rutinszerűen úgy ábrázolja a szerelmet, mint az eksztatikus szenvedés mindent elnyelő áradatát, ami végül könyörületesen megsemmisít, a feledésnek ad át minket. Feldarabol és eltakarít. Vagy valahogy így. Ennek szellemében. Megőrülök érted. Eszemet vesztem. Tűz égeti a bensőm. Lobogok. Semmi nem számít, csak te. Felemészt a szenvedély. Valahogy így. Nem hiszem, hogy sikerrel magyaráztam.

Igazából azt hiszem, inkább túl együgyűnek találták az egészet, én meg az új virágos ingemben is mogorvának, igazi gótnak éreztem magam. Most, ahogy felidézem, azt hiszem, a mondandóm lényege az volt, hogy a szerelem igazán ördögi és isteni szétesése a személyiségnek, és ennek művészi ábrázolásformái egyáltalán nem szokatlanok vagy idegenszerűek, és egyáltalán nem szándékuk sokkolni a közönséget. Annak a drámaírónak a műveiben, akit a konferencia állítólag újraértékelt, rengeteg az erőszak, amit egészen addig tágabb értelemben véve dramaturgiai eszköznek tartottak, amivel az író a közönséget akarja sokkolni, én viszont soha nem tudtam elfogadni, mert hogy az ördögbe lenne az erőszak alkalmas erre. Be kell vallanom, annak érdekében, hogy rátaláljak a szerelem örök nyelvére, ami képes kifejezni a másik ember bekebelezni akarásából fakadó gyűlöletes egyenjogúságot, nemcsak Szapphóra, Senecára, Novalisra, Roland Barthes-ra, Denis de Rougemont-ra és a holland történészre, Huizingára hivatkoztam, de PJ Harvey és Nick Cave dalszövegeire is, azzal a talán nem helyénvaló szándékkal, hogy hangsúlyozzam, ez sosem változik. Hogy a szétesés vágya visszavonhatatlanul éppen olyan erős, ha nem erősebb, mint a vágy arra, hogy belakjuk a saját személyiségünket. Tintamély és fekete, fekete, mint a legmélyebb tenger.

Később, amikor a résztvevők már elvegyültek, és kisebb csoportokban bólogattak, én pedig haboztam, melyik kijáratot válasszam azonnal, az egyik egyetemi nagyágyú hozzám lépett, és megjegyzést fűzött az előadásomhoz. Mindennek több éve már – nem is értem, hogy jön ide, hiszen a történet nem fest rólam túl hízelgő képet –, ráadásul nem is emlékszem pontosan az elhangzottakra, csak azt tudom, hogy pokoli leereszkedően beszélt, én meg azt gondoltam, erre tisztán emlékszem, bár esnél hanyatt. Gabalyodnál a kábelekbe elöl, a vetítővászonnál kifelé menet, buknál föl és vernéd be a fejedet az asztal egyik éles sarkába, ott, ahol előzőleg ültem és előadtam a jajdeédes mondandómat, és nyílna szét a koponyád, csak annyira, hogy egy csöpp véred hulljon. Csak egy kis vérpatak csurranjon a fejeden, ne sebesültnek, hanem ostobának látszódj, végre bizonytalannak. Nagyon köszönöm, mondtam. A hátamon egyszerre hideg futott végig, arra következtettem, hogy közvetlenül mögöttem van a kijárat: sarkon fordultam, és kisétáltam, mire a terep szinte azonnal megváltozott. Nyirok fogadott, a parkoló szinte üres, a levegőben csak mosogatórongyok szaga.

Említhetném azt is, hogy annál a lánynál laktam, akivel előző évben Londonban találkoztam. Tehetséges tudós, folyamatosan elképesztett, milyen izgalmasan formál véleményt friss történésekről vagy épp csak elhangzott dolgokról. Hogyan robbannak elő a csalhatatlan gonddal formált és illendő gondolatok, villámgyorsan és bármilyen helyzetben – az ilyesmi messze meghaladta a képességeimet. Egy sorházban lakott néhány másik posztgraduális hallgatóval, ami azt illeti, egy pasi is volt köztük, később, mikor a barátnőm már lefeküdt, ő bejött a nappaliba, ahol az ölemben tartott hatalmas könyvvel ültem, bejött, és egy forró vizes palackot tett a lábam alá. Akkor nem csókolóztunk, csak később, néhány hét múlva. Előbb még hazarepültem, aztán írtunk egymásnak, aztán találkoznunk kellett. Tehát visszautaztam, és csókolóztunk.

Az egésznek persze semmi köze a jelenhez. Akármilyen ígéretesnek is festettem le a találkozást a forró vizes palackos férfival, a kapcsolat rossz csillagzat alatt született, és ami talán kevésbé meglepő, tudományos pályafutásom életképtelensége olyan alattomos erővel tört rám, hogy egy nap egy doboz cigarettát bontogatva kiléptem egy üzletből, és egy jó félórán át nem jutottam tovább. Elapadtak az eszközeim, olyan sokáig vettem félvállról a helyzetet, hogy kiszáradt minden forrás, meg kellett állnom, mert azt sem tudtam, jobbra vagy balra tartsak. Fél óra múltán is csak azért mozdultam meg, mert az emberek folyamatosan tőlem kérdezgették, elment-e már a busz. Nem tudom, felelgettem. Aztán mintha meghátrálnának, eltűntek, én meg ott álltam teljesen és céltalanul egyedül – azt hiszem, azóta sem éreztem annyira fölöslegesnek magam soha. Vakító tisztán látszott a képlet: reménytelen, bármivel foglalom el magam.

A kertben viszont nődögélt a burgonya! Sokszor találkoztam derűlátó barátommal, és sem a burgonya, sem a spenót, sem a lóbab nem emelt kifogást, én viszont a távolban, a barátom mellett az ágyon nem tudtam elaludni, és a burgonyára, spenótra, lóbabra gondoltam, hogy odakint vannak a sötétben, és vágyakozva nyújtogattam a mennyezet felé az ujjaimat. Pontosan fel tudtam idézni, milyen a föld, még a szagát és a sötét tónusát is, mintha korábban senkinek sem nyílt volna meg, a csatorna közel, a hold mindig a fejem felett, a pókok kissé lejjebb ereszkedtek a hálóikon, és a dolgok mozdulatlan peremén kísérleteztek. A barátommal nem jöttünk ki valami jól, de ez nem befolyásolta a szexuális összhangunkat, ami minden mást meggyőzően lepergetett, és egy időre a kapcsolatunk eltörpülő hézagait jelentéktelenné tette. Több száz kéjsóvár e-mailt írtunk egymásnak, úgy értem, szemléletes, obszcén üzeneteket. Csodálatos volt. Soha nem csináltam ilyesmit, nem írtam semmi pikánsat, új terepre tévedtem, és bevallom, nagyon gyorsan ráhangolódtam. Sajnálom, hogy nem tartottam meg a leveleket, és sajnálom, hogy teljesen kiakadtam, amikor végül mindketten beláttuk, hogy tizennyolc hónap volt a maximum, amit egy tisztán mohó paráználkodásra alapozott kapcsolattól várhattunk, tehát kitöröltem a teljes levelezésünket, ami akkor már majdnem kétezer e-mailre rúgott. Tudjátok, sosem leszek képes többé ilyesmit írni, azaz sosem fordulhat többé elő, hogy először írok ilyen e-maileket. Hiszen éppen ez tette izgalmassá az egészet, hogy egy korábban nem használt nyelvet fedeztem fel, amivel a lényem egyik legbensőbb rétegét írhattam le, amelyet addig – nyelvészeti értelemben – sosem csupaszíthattam le. Bevallom, kellemes volt időnként szünetet tartani, és nem egy újabb erőltetett tudományos összefoglalót összetákolni nagyjából ugyanarról a témáról, hanem a lehető legnagyobb precizitással írásba foglalni, hol és hogyan szeretném szétbaszatni az agyam.

Persze nem ment ez sem egyszerűen. Eljött hozzám, és megette a zöldségeim egy részét, azt mondta, finomak, és tényleg. Narancsot is ettünk, elég gyakran, spanyol narancsot enni jó. Nagyon jó narancsot enni, miután az ember egy örökkévalóságon át szexelt. A narancs módszeresen bír le minden áporodott, pállott szagot, a nap újrarendeződik, lehet tervezni, elmenni például valami kellemes helyre vacsorázni.

Ahogy már említettem, ennek sincs semmi köze a mához. Nem tudom, mihez van köze, hogy őszinte legyek, azt sem tudom biztosan, miről szól a ma. Annyit tudok, hogy két japán falikárpitot várok Franciaországból, ahol megvettem őket valamikor ebben az évben, de ez sem pontos, félrevezető benyomást kelt, túl nagyszabásút, mintha nagyon, de kifinomultan gazdag lennék, mintha egzotikus csecsebecsék és a recherché objets d’art zárt tárházában uralkodnék. Légvárak ezek, azt hiszem, az igazság az, hogy nem is igazán nevezhetők falikárpitnak – két fekete rongydarab két keretben, itt-ott rózsa- és aranypöttyök, az egyiken kezeket, a másikon szánalmas profilt formázva. Amennyire emlékszem, eredetileg több öltéssel hímezhették őket, tehát a kép teljesebb és aprólékosabban kidolgozott lehetett, de általam kideríthetetlen okból az öltések egy részét felfejtették. Némi erőfeszítéssel kivehető a helyük, a sok apró lyuk, amin a selyemszál fürgén át- meg átsiklott. Azt hiszem, hogy idebent majd csak a keretbe zárt fekete rongy látszik belőlük. Már ha valaha megérkeznek – hétre kellett volna a szállítójuknak ideérnie vele, de már fél nyolc múlt.

Ezután másokkal együtt házat béreltem, de volt saját fürdőszobám. Nem fürdőszobás szobára gondolok. Nem értem, mi ez a nagy felhajtás a fürdőszobás szobák körül. Szerintem majdnem mindig sivárak, és ha már, akkor sokkal jobb egy olyan szoba, amiből ki lehet lépni anélkül, hogy egy másikon mennénk át. Ráadásul utálok meztelenül lenni a hálószobámban, már a gondolat is elviselhetetlen, hogy a hálóm szeme láttára csupasz legyek, de azt sem bírom, ha fel vagyok öltözve odabent – az öltözködéstől esetlen leszek, gyászos, oda nem illő, és persze folyamatosan tudatában annak, hogy a gombokat gomboló ujjak ugyanazok, mint a gombot a gomblyukból kibújtató ujjak. Egyedül a hallból nyíló helyiségben vett hosszú fürdők nyújtottak menedéket – nem is tudom, mi lett volna, ha a két szoba közvetlenül egymás mellett van. Végül túl sokáig maradtam benn. Pontosabban hosszú órákon át. Mert nem tudtam, hova is mehetnék. Néha leültem az asztalomhoz, de ez minden. Igen, végül bedobtam a törölközőt. Nem működött. Abbahagytam, amit úgysem csináltam igazán, és állást szereztem egy biciklijavító műhelyben, váratlan szerencse, hiszen nem sokkal ezután sürgősen új biciklire lett szükségem. Volt már egy, de új kellett, másfajta, sebváltós, ami felmászott a dombra is, felmászott a dombra, és cipelte helyettem a bevásárlást, stabil és biztonságos volt éjszaka is a megvilágítatlan utakon, felmászott a dombra.

Először az élő sövény mögött pillantottam meg. Nyár volt, a sövény sűrű, szinte áthatolhatatlan, de ha az ember óvatosan szétválasztotta a leveleket, csak egy egészen kicsit, keresztüllátott rajta – persze óvatosan, mert a lábujjhegyen ágaskodó táncosokra hasonlító, élénk virágok ott nyújtóztak az ágak között mindenütt. Ez lehetetlen, mondtam a barátnőmnek. Gondolod, hogy az lenne? Hátraléptem, az útra, lenéztem, majd fel a domboldalon. Csak az lehet, mondtam. Nincs ott semmi más: tökéletes, mondta. Nem hiszem el, feleltem. Aztán mindketten átkukucskáltunk a sövényen, csak csendben, és tudtam, persze hogy az.

A tányéralátét nem az én műfajom, ha igazán őszinte akarok lenni, de azt hiszem, vennem kell néhányat, hogy az ablakpárkányon álló tálak alá tegyem. A kő nyilván túl hűvös, sőt talán nyirkos is, mert valamelyik nap egy narancs adta fel túl hamar, ma az egyik padlizsánon jelent meg egy osztriga formájú és árnyalatú nyirkos folt. Ki kell vinnem a komposztba, de halogatom. Azt hiszem, már nem érdekel, meguntam. Valaki azt mesélte a minap, hogy az övéből kukacok szökdösnek, ez elég jelentőségteljesen hangzott. Én szeretem a kukacokat, simán fölcsippentem őket, ami talán szokatlan, és előnybe hoz bizonyos helyzetekben, mert emberekre pöccinthetem őket, ha úgy hozza kedvem, és ettől mindig felvidulok. A konyhapulton egy kék műanyag tálba gyűjtöm a csutkát, héjat, teafiltert, fonnyadt levelet, tojáshéjat, mielőtt a komposztba raknám, eredetileg egy apró tálat használtam, hogy gyakrabban kivigyem, legalább naponta, de nem tettem meg. Mivel nem teszem meg, halmozódik, mert halmozódik, néha, de ritkán, átöntöm egy nagyobb tálba, és töltöm tovább.

Tovább? Merre is? Megnyugtatásotokra közlöm, mindig van tennivaló: ez például, persze csak ha már begyújtottam. A madarakat legalább egyszer kell etetni az évnek ebben a szakában. Aztán idővel beágyazok. Felmegyek a lépcsőn, és bekukkantok a postaládába. Mindenekelőtt iszom egy kávét. Néha eszem hozzá egy banánt. Néha ennyivel beérem. A kék tálat a komposztgyűjtő edénybe ürítem, vagy nem. A zománcos vödörnek is hibátlanul el kell jutnia a ház oldaláig, hogy szénnel teljen meg újra és újra. Mivel nincs lépcső a bejáratnál, minden bekerül, a padlót folyamatosan lehetne söpörni. Persze valamit mindig hajtogatni is kell.

Sms-t küldtem a férfinak, akinek elhidegült felesége nagyon jó barátnőm, és megkérdeztem, elaludt-e – tényleg nem tudtam elképzelni, mi egyéb történhetett vele. Azonnal visszaírt, hogy úton van. Hozott egy szatyor gallyat, ami a saját kertjének fáiról potyogott le, és egy üveg bort, ami elhidegült felesége – az én drága barátnőm – hazájából származott. Jól ismertem a bort, és volt abban valami megrendítő, hogy iszom belőle itt és most, nélküle. A japán keretek és a fekete anyagok egy nagy vászontáskában érkeztek, amit letett a tükör alatti puffra. Nem léptem közelebb, azt hihette, nem is érdekel a táska tartalma, pedig csak nem akartam előtte szemügyre venni, egyedül akartam maradni, hogy semmilyen megjegyzést ne kelljen a tárgyakhoz fűznöm. Hasonló körülmények között gyakran megesik, hogy ha a felbukkanó ember kedvéért öntünk szavakba egy benyomást, bármit mondunk is, az nem elég kifejező, és mihelyt kimondjuk, valami lényegeset veszítünk el, ami később már nem megfogalmazható. Szóval nem bántam, ha várnom kell, a várakozást még élveztem is. A reményteli várakozás gyakran lendületet ad, szinte kiterjeszt, mintha újraéleszteném, kiélesíteném az érzékeimet, míg a vágyott tárgyra készítem őket: igen, a világ ragyogó, lenyűgöző hely, ha érintésközelbe kerülünk egy félig elfelejtett misztériummal. A férfi egy órát maradt, beszéltünk a három fiáról, a külföldi lakásbérlésről, egy közös barátunk friss sikeréről, közben néha szándékosan zsarnokoskodó megjegyzésekkel bosszantott volna, ha hagyom, de csak az idejét vesztegette, megbántani úgysem tudott – sőt egészen jól szórakoztam, a fesztelen viselkedésem meglephette – bizonyos emberek kifejezetten szeretnek másokat feldühíteni, azt hiszem. Talán a karácsonyt is emlegettük, nem is tudom. Miután elment, továbbra sem léptem a táskához, előbb kivittem az üres poharát és a borhűtőt a konyhába, eltettem a gallyakat, felakasztottam egy kabátot, a megivott bor száguldozott az ereimben, és nem akartam szédülő, hóbortos várakozással teli fejjel megnézni a képeket. Vártam még egy kicsit, vártam, hogy elcsituljon bennem minden, és akkor odaléptem. Kiemeltem a nehéz kereteket, összpontosítva, közömbösen, mint egy műértő.

Hat és fél apró virág. A szirmok aprók és szív alakúak. Körülöttük szórtan további szirmok, nem szív alakúak, és egy árnyalattal sötétebbek, mintha távolabb hullanának. Két kéz nyúlik a virágok felé, de csak a körvonaluk látszik, és egy kimonó ingujjának széle. Elforduló arc, nem a kezekre néz, nem izgatja a két kéz: a homlok, nehéz szemhéj, csücsörített ajak, és egy fülbevaló. Mindez az anyag egy kicsiny, átlós darabkáján, a többi feketébe olvad. A második keretben ugyanez az arc, de még kevesebb öltéssel. Míg figyelem a szemét lesütő alak profilját, a néhány függőleges vonalat, ami a kimonó sűrű szövetét jelzi, rájövök, hogy tévedtem. Senki nem fejtett föl semmit, soha nem volt több öltés. Amit láttam és még mindig látok, ha elég közel állok, az a terv – az ötlet – hát persze. Bárkinek a műve legyen is, soha nem fejtett fel öltést, ahogy feltételeztem, azért, hogy újrakezdje, egyszerűen itt hagyta abba a munkát. Nem érezte kötelezőnek, hogy befejezze, hát nem fejezte be. Csak így, csak a néhány részlet éppen eleget mutatott. Az alkotónak ezt is éreznie kellett, és elégedett is lehetett a hatással, máskülönben miért illesztette volna a két sötét töredéket ilyen gyönyörű keretbe?

A kandallópárkányra állítottam mindkettőt – mondhatjátok, hogy díszhelyre. Egymás közelébe, mégsem egymás mellé: kapcsolatban állnak, de nincsenek párban. Néhány embernek fel se tűnnek, másokat azonnal kíváncsivá tesznek, ilyenkor azonnal kivonulok a konyhába, hogy nyugodtan nézelődjenek, és ne érezzék szükségét a beszédnek, ami minden rossz forrása. Igen, talán ott állok a konyhában, onnan figyelek, és egy nap a szívem a torkomban dobog majd, mert érzem, hogy valakit egyre jobban magába szippant a jelenet, végül izgatottan és csodálkozva kiált fel:

– Nézd – hiszen ez a nő egy napernyőt tart!

Mire beköltöztem, már szinte minden virágba borult: a lilaakác, a fukszia, a rózsák, az aranyeső, és még sok-sok fa és bokor, amiknek a nevét sem tudom – többségük vadon nőtt –, és mind-mind buján. A nap sütött, ezért sok időt töltöttem odakint, ki-be mászkáltam a házba, körülöttem zsongtak a legkülönbözőbb méhek és darazsak, pillangók, szitakötők, és persze a madarak, tengernyi madár csivitelt, járt a dolga után. Ahogy minden más: minden növény, virág, madár, rovar, csak tette, amit kellett. Reggelente én is sürögtem a házban: elpakoltam az edényt a szárítóból, hetyke halmokat formáztam tányérokból az ablakpárkányon, barackot szeleteltem, mogyorót aprítottam, visszahajtottam az ágytakarót, lesimítottam a lepedőt, megöntöztem a növényeket, letöröltem a tükröt, felsöpörtem a padlót, csillogóra töröltem a poharakat, összehajtottam a ruhákat, letisztítottam az ablakkereteket, paradicsomot szeltem, újhagymát vágtam. Később, ebéd után, kivittem egy plédet a felső kertbe, leheveredtem egy fa alá, és füleltem a neszekre.

Hallgattam, ahogy egy apró bogár végigaraszol a választékomon, majd a homlokomon. Egy pók a fűben a pléd felé közelít. Két kékcinke mögöttem hintázva pörlekedett. Az örvös galamb szárnya félmagasságban csattogott egy borostyánnal befutott bükkfán, a fejem feletti drótokon seregélyek, a sirályok és sarlósfecskék még jóval magasabban. Minden egyes hang létrafok, amin feljebb és feljebb kapaszkodtam, egészen magasra, túl a felhőkön, valami madárszerű közegbe, ahol semmi nincs, csak az állandó fény és hatalmas kékség. Később, estefelé, amikor már hűvösödött, kissé jobban magamba gubóztam, kevésbé figyeltem kifelé, majd lassan, nagyon lassan visszatértem a szürkülethez és a földhöz. Akkor egyszerre nagyon megéheztem, a vállamra vetettem a plédet, és visszamentem a házba vacsorát készíteni. Gyakran ettem lóbabot, citromot, néha spenótot, sok-sok aprított diót és fehér sajtot.

Aprítani.

Reggel, délben és este is.

Mennyire jó.

A mély kőfalak között a vágódeszkán koppanó nagykés hangja gyakran lágy és dallamos; mint egy nyugtató dallam, elbűvöl és megbékít. Máskor, különösen késő este, a penge éles visszhangja nyersebb és állhatatosabb, és nagyon kell figyelnem, hogy lefele nézzek, és a kezem biztos maradjon. Folytatom a lenyakazást, módszeresen faragom az előkelő zöldeket, míg színüket nem vesztik. Aprítok, darabolok, furcsa kábulatban, reggel, délben és este; igyekszem oda se figyelni közben a tükörképemre. Nem jól viselem, ha látom magamat, legkevésbé az előre-hátra hajladozó derekamat, a tőlem jobbra eső tükörben, olyan, mintha felröpülhetne, pedig jól tudom, hogy nem.

Először is

A patkányfogó ébresztett, tudtam, hogy jön, de előző este elbántam három tele korsó sörrel, átaludtam a patkányt, és tovább akartam aludni.

Aludni az ébredő madarak, a dombra kapaszkodó lovak, a négy, új meg új alakzatba rendeződő tehén, aztán a lovakat már a dombról lefelé követő kutya, a cikázó macska, a felhajtón megtorpanó, majd eliramodó róka, az ácsorgó szamár közelében, de felébresztett a patkányfogó, hát levánszorogtam az emeletről

és azonnal főztem mindkettőnknek kávét. Mivel még nem voltam igazán jelen, nem tudtam, hogyan szeretem a dolgokat, ezért két cukrot és tejet tettem a kávémba, mert a patkányfogó úgy itta.

Tartalom

Út a sötétbe

Reggel, délben és este

Először is

A nagy nap

Vágyálom

Kicsivel hét előtt

Az ismeretlen istennek

Már két hete

Kever-süt

Utolsó simítás

Forgatógombok

Képeslap

A legmélyebb tenger

Ó, Paradicsompüré!

Reggel, 1908

Le a kesztyűt!

Vége és hiába

Elhagynak a szavak

A ház asszonya

Régi terep

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Rostás Eni
Kézirat-előkészítő Schmal Alexandra
Korrektor Tomka Eszter
A borítót Cressida Campbell The Kitchen Shelf című
művének felhasználásával Farkas Anna készítette
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 3495 8
ISSN 0324-5713

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence