Julie Buxbaum: What To Say Next

HarperTeen, an imprint of HarperCollins Publishers,

USA, 2017

Fordította: Bíró Péter

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2017 by Julie R. Buxbaum Inc.

Hungarian translation © Bíró Péter, 2018

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-648-4

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Joshnak, az első törzsfőnökömnek.
Boldoggá tesz, hogy egy életre a társatok lehetek.
Szeretlek.

Indynek, Elilinek és Lucának, akik a szívem, az eszem,
az otthonom, a falkám, az életem.

A szerelem könyve hosszú és unalmas.
Az istenverte lényeg mindig kimarad belőle.

THE MAGNETIC FIELDS

1. FEJEZET

DAVID

Hihetetlen dolog történt: Kit Lowell letelepedett mellém a menzán. Mindig egyedül ülök, és amikor azt mondom, mindig, annak semmi köze az osztálytársaim által használt túlzó és bombasztikus stílushoz. Hatszázhuszonkét napja járok már ebbe a gimibe, de még soha senki nem jött oda hozzám az ebédnél. Ilyen előzmények után talán érthető, hogy miért éreztem akkora eseménynek azt, hogy ott ül mellettem (ráadásul olyan közel, hogy szinte összeért a könyökünk). Az első gondolatom az volt, hogy a füzetem után nyúlok, és megkeresem a nyilvántartásomban. Nem az L betűnél szerepelt (mint Lowell), hanem a K-nál (mint Kit), mivel annak ellenére, hogy tökéletesen elboldogulok a tényekkel és úgy általában az iskolai dolgokkal, a nevekkel hadilábon állok. Egyrészt azért, mert a nevek csak önkényes és üres, minden összefüggésből kiragadott szavak, másrészt pedig azért, mert úgy érzem, hogy csak a legritkább esetben illenek a viselőjükhöz, és ezt, ha jobban belegondoltok, nektek is be kell látnotok. A szülők általában olyankor választanak nevet a gyerekeiknek, amikor még fogalmuk sincs mindarról, amit csak később, az idők folyamán fognak megtudni róluk. Az egész procedúra, úgy ahogy van, tök logikátlan.

Ott van például Kit, akinek persze nem ez az igazi neve, mert Katherine-nek hívják, de már alsóban sem szólította így senki. Kit egyáltalán nem úgy néz ki, mint egy Kit, mert ez a név egy szögletes és karót nyelt valakire illik, akit könnyedén kiismer az ember a hozzá mellékelt használati utasítás alapján. Ezzel szemben a mellettem ülő lányhoz egy Z betűs név illett volna, mert kiszámíthatatlanul cikázott ide-oda, hogy aztán mindig a legváratlanabb helyeken bukkanjon fel (most éppen az asztalomnál), a 9-es szám, mert olyan az alakja, mint a homokórának, és persze jól passzolt volna hozzá az S betű is, mert az a kedvencem. Bírom Kitet, mert az osztálytársaim zömével ellentétben őt soha, egyetlen pillanatig sem éreztem átlagosnak. Elég gáz, hogy a szülei ennyire rossz nevet találtak neki.

Engem Davidnek hívnak, ami szintén egy óriási tévedés, mivel rengeteg David él a világban – az utolsó népszámlálás adatai szerint csak az USA-ban 3 786 417 darab van belőlük –, és ha ehhez még hozzátesszük a vezetéknevemet, könnyen azt gondolhatná bárki, hogy olyan vagyok, mint nagyon sokan mások, vagyis – az átlagosság legkevésbé bántó, tudományos megnevezésével élve – neurotipikus. Pedig egyáltalán nem ez a helyzet. Az osztálytársaim – eltekintve egy-egy alkalmi homokostól vagy hülyegyerektől – általában nem szólítanak sehogy, de a két jelző közül egyik sem állja meg a helyét. 168-as az IQ-m, és a lányok érdekelnek. A homokos ugyebár egy olyan pejoratív jelző, amellyel a homoszexuális férfiakat szokták illetni. Az csak egy dolog, hogy az osztálytársaim súlyos tévedésben vannak a szexuális orientációmat illetően, de az azért kifejezetten szánalmas, hogy mindössze ennyire futja tőlük. Odahaza az anyukám fiamnak szólít, amivel nincs semmi bajom, merthogy igaz, az apám Davidnek, ami olyan érzés, mint amikor egy szúrós és túl szoros nyakú pulóvert visel az ember, a nővérem pedig Kicsi D-nek, ami valami nehezen megmagyarázható okból tökéletesen illik rám annak ellenére, hogy egyáltalán nem vagyok kicsi. 189 centi magas vagyok és 75 kiló, a nővérem pedig 160 centi és 48 kiló.

Nyugodtan hívhatnám L-kének, hiszen Lauren, de nem teszem. Miney-nak szólítom egészen kiskorom óta, mert ő az egyetlen ebben a kusza világban, akiről érzem, hogy hozzám tartozik.

Miney egyetemre jár az ország túlsó csücskében, és rettenetesen hiányzik. Ő a legjobb, sőt gyakorlatilag az egyetlen barátom, de tudom, hogy ha rengeteg lenne belőlük, akkor is ő lenne a legjobb. Mindazok közül, akikkel valaha találkoztam, ő volt az egyetlen, aki képes volt elérni, hogy egy kicsit kevésbé legyek szigorú másokkal és magammal.

Mostanra talán ti is rájöttetek, hogy más vagyok. Az emberek általában elég rövid idő alatt megérzik. Volt egy orvos, aki úgy vélte, hogy határeseti Asperger-szindrómás vagyok, ami tökéletes baromság, mert az Aspergernek nincs határesete, sőt manapság már aspergeres sem nagyon lehet az ember, mert 2013-ban a szindróma kikerült a DSM5-ből (a Mentális betegségek diagnosztikai és statisztikai kézikönyvének ötödik kiadásából), és attól kezdve a tünetegyüttest produkáló embereket nagy hirtelen a jól funkcionáló autisták (HFA) közé sorolják, ami szintén igencsak félrevezető. Az autizmusspektrum egy többdimenziós, nem pedig lineáris valami, tehát az az orvos nyilvánvalóan egy tökkelütött idióta volt.

Kíváncsiságból alaposan utánaolvastam a témának (beszereztem egy használt DSM4-et az eBayen, mert az 5-ös ára túl húzós volt), és bár nyilván nem rendelkezem a teljes és helytálló diagnózis felállításához szükséges orvosi ismeretekkel, nem gondolnám, hogy illik rám ez a címke.

Tény, hogy időnként elég kellemetlen helyzetekbe kerülök társaságban, hogy szeretem a rendet, és ragaszkodom a dolgok megszokott menetrendjéhez, és az is igaz, hogy ha valami érdekel, hajlamos vagyok annyira belemerülni, hogy minden más megszűnik létezni, és végül, igen: hihetetlenül béna tudok lenni, de ha kell, képes vagyok szemkontaktust teremteni, nem rándulok össze, ha hozzám érnek… Igyekszem megérteni és a helyén kezelni a gyakran használatos, menő kifejezéseket, de azért (biztos, ami biztos) van egy hosszú listám róluk a laptopomon. Szeretném azt gondolni, hogy empatikus is vagyok, de nem tudom, hogy ez tényleg így van-e.

Egyébként nem vagyok biztos abban, hogy igazán számít, hogy aspergeres vagyok-e, főleg mivel hivatalosan már nem is létezik ilyesmi. Egyszerűen átcímkézték. Vegyük az izomagy szót. Ha elég pszichiáter akarja, beteszik szépen a DSM-be, és a mapleview-i focicsapat összes tagjánál ki is mutatják. Ahhoz, hogy valaki ebben a betegségben szenvedhessen, az alábbi jellemzők közül legalább kettőnek érvényesnek kell lennie rá: (1) vadállatként sportolsz, és elsősorban szűk, simulós naciban szereted csinálni, (2) a péniszedre akasztott dögnehéz kupa sem akadályoz meg abban, hogy természetellenes könnyedséggel viszonyulj a fizikai megpróbáltatásokhoz, (3) igazi seggfej vagy. Cseppet sem érdekel, hogy Aspinak vagy kettyósnak vagy egyszerűen csak hülyegyereknek szólítasz. Az tény, hogy nagyon szeretnék több lenni másoknál, de ebből még nem következik, hogy ezt feltétlenül sportbuziként gondolnám elérni. Nem akarok olyan fickó lenni, aki attól érzi jól magát, hogy szívatja a hozzám hasonló srácokat, de ha lehetőségem nyílna valamiféle kozmikus upgrade keretében – a szokványos fordulattal élve – David 1.0-ról átváltanom a 2.0-s verzióra, pillanatnyi habozás nélkül megtenném.

Lehet, hogy a gyerekeknek adott névben a szülők vágyai fejeződnek ki. Valahogy úgy, mint amikor elmegyünk egy vendéglőbe, és közepesen átsütött bélszínt kérünk, aztán, mivel a közepesen átsütött hús állaga nincs igazán, általánosan elfogadott módon definiálva, csak reménykedhetünk, hogy pontosan azt kapjuk, amire gondoltunk.

A mamám és a papám egy Davidet rendelt, aztán engem kaptak helyette.

A jegyzetfüzetemben a következő állt:

KIT LOWELL: Magasság: 162 cm. Súly: kb. 56 kg. Hullámos barna haj, amelyet dolgozatíráskor, esős napokon és szinte minden hétfőn lófarokban hord. A bőre kreol, mivel az apja (fogorvos) fehér, a mamája pedig indiai. Osztályrangsor: 14. Tevékenységek: suliújság, spanyol klub, sport.

Fontosabb találkozások

1. Harmadik: Leállította Justin Chót, amikor az állandóan felrángatta az alsógatyámat.

2. Hatodik: Ajándékot adott Valentin-napon. (KL minden fiúnak adott ajándékot, nem csak nekem, de akkor is… Kedves volt. Kár, hogy csillámport adott, mert az elég nehezen tárolható és tapadós, én pedig általában nem szeretem a nehezen tárolható és tapadós dolgokat.)

3. Nyolcadik: Matekóra után megkérdezte, hány százalékos lett a dolgozatom. Mondtam, hogy száz, mire ő: Hú, akkor biztos nagyon sokat tanultál rá. Én: Nem, a másodfokú egyenletek elég könnyűek. Ő: Hm, rendben. (Később, amikor Miney-ra akartam terelni a szót, közölte velem, hogy még ha nem is volt igaz, azt kellett volna válaszolnom az előbb, hogy igen, sokat készültem. Nem vagyok túl jó hazudozó.)

4. Tizedik: Kit rám mosolygott, amikor a hangosbemondóban elhangzott a kettőnk neve, mivel csak mi ketten jutottunk tovább az országos tanulmányi verseny középdöntőjébe. Már éppen készültem neki gratulálni, de Justin Cho megelőzött, egy „Basszus, kiscsaj!” kiáltással odalépett hozzá, és megölelte, és Kit utána már rám sem nézett.

Fontos jellemzők

1. Hideg napokon sem visel kesztyűt, egyszerűen csak behúzza a kabátujjába a kezét.

2. Nem göndör a haja, de nem is egyenes, a tincsei lágy hullámokban ereszkednek alá.

3. Ő a legszebb lány a suliban.

4. Mindig törökülésben ül, még a legkeskenyebb széken is.

5. A bal szemöldöke mellett van egy apró, Z alakú sebhely. Egyszer megkérdeztem Miney-t, hogy szerinte lesz-e olyan, hogy megérinthetem azt a forradást, mert kíváncsi lennék, hogy milyen érzés, de Miney azt felelte, hogy „Bocsi, Kicsidé, a varázsgömböm egy megbízható forrásra hivatkozva azt mondja, hogy nem”.

6. Egy piros Toyota Corollával jár, a rendszáma XHD893.

Barátok

Mindenkivel jóban van, de főleg Annie-vel, Violettel és időnként Dylannel lóg (a lány Dylannel, nem a Bobbal). A baráti kör tagjainak közös jellemzője (Kit kivételével) a vasalt haj, az apró pattanások és az átlagosnál nagyobb mellek. Kit tavaly öt napon keresztül Gabriellel mászkált kézen fogva, és csak smárolni álltak meg időnként, de azóta abbahagyták. Nem bírom Gabrielt.

Kiegészítés: Ez jó. Miney felvette őt a bizalmi listájára. Követem a nővérem példáját.

Természetesen nem ütöttem fel a füzetemet, miközben ott ültünk. Szép is lett volna. Azért végigsimítottam a gerincén, mert mindig megnyugtat a tudat, hogy ott van a kezem ügyében. A füzet egyébként Miney ötlete volt. Még általános iskolába jártam, amikor, a mostani események szempontjából tök lényegtelen Öltözős affért követően, Miney eldöntötte magában, hogy túlságosan hiszékeny vagyok. A jelek szerint az a helyzet, hogy ha az emberek többsége beszélni kezd, velem ellentétben, nem feltétlenül mond igazat. Itt van például a fentebb előadott eset a matekdolgozattal. Miért kellett volna azt hazudnom, hogy készültem arra a nyomorult dolgozatra? A másodfokú egyenletek pofonegyszerűek. Ez így van, és kész.

– Szóval meghalt az édesapád – mondtam, mert ez volt az első dolog, ami az eszembe jutott, amikor leült mellém. Ezt az információt csak azért nem írtam fel az adatlapjára, mert nemrégiben szereztem róla tudomást. Általában én vagyok az utolsó, akihez eljutnak az osztálytársaimmal kapcsolatos hírek, ha eljutnak egyáltalán, ma reggel azonban hallottam, hogy Annie és Violet Kitről beszélget Violet öltözőszekrénye előtt, ami közvetlenül az enyém mellett van. Annie szerint Kit annyira kifordult magából, amióta ez az egész történt az apjával, és tudom, hogy nehéz meg minden, de most valahogy olyan… nem is tudom… olyan uncsinak, szokványosnak tűnik. Nem szoktam odafigyelni a többiekre a suliban, mert általában hihetetlenül unalmas dolgokról beszélgetnek, és olyan kellemetlen morajt kavarnak, mintha valami rossz, durva és csörömpölős zene, például heavy metal szólna a háttérben, ez a pár mondat azonban megütötte a fülemet. Azután a temetésről kezdtek diskurálni, arról, hogy ők jobban sírtak, mint Kit, és hogy mennyire egészségtelen, hogy magába fojtja az érzéseit… Nevetséges volt az egész, mert egyrészt az érzésektől nem lehet megszabadulni, másrészt pedig Annie és Violet igen távol állt attól, hogy bárki a terület szakértőinek tekinthesse őket.

Szívesen elmentem volna Kit apjának a temetésére, már csak azért is, mert ő is rajta volt a Szimpátia Listámon, én pedig azt vallom, hogy ha valaki meghal a Szimpátia Listádon szereplők közül, annak a temetésére el kell menned. Kit apja, dr. Lowell a fogorvosom. Ő volt a fogorvosom, és egyetlen szóval sem kifogásolta, hogy zajvédő fülesben ülök be a fogorvosi székbe. Amikor végzett a tisztogatással, mindig kaptam tőle egy piros nyalókát, ami némileg ellentmondásos gesztusnak tűnhet ugyan egy fogorvos részéről, én mégis örömmel fogadtam.

Kitre néztem. Nem nézett ki zaklatottnak, sőt az igazat megvallva, a szokásosnál jóval rendezettebbnek tűnt a szemmel láthatóan frissen vasalt, gombos gallérú fehér férfiingében. Ki volt pirulva, a szeme párásan csillogott, én pedig elfordultam, mert lélegzetelállítóan szépnek láttam, és képtelen voltam tovább nézni.

– Jó lett volna, ha szól valaki, mert elmentem volna a temetésére. Mindig kaptam tőle nyalókát – mondtam.

Kit mereven maga elé bámult, és nem válaszolt. Ezt én úgy értelmeztem, hogy beszélhetek tovább.

– Nem hiszek a mennyországban, ebben Richard Dawkinsszal értek egyet. Azt hiszem, az emberek azért beszélik be maguknak az ilyesmit, hogy kevésbé érezzék félelmetesnek a halált. Nekem enyhén szólva is rohadt hihetetlennek tűnik ez az egész angyalos, fehér felhős cucc, amit annyit hajtogatnak. Te hiszel a mennyországban?

Kit evett egy falatot a szendvicséből, de még akkor sem fordult felém.

– Kétlem – mondtam –, mert szerintem túlságosan intelligens vagy hozzá.

– Nem bántásból mondom, de nagy baj lenne, ha nem beszélgetnénk? – nézett rám.

Biztosra vettem, hogy ez egy olyan kérdés volt, amire nem szeretné, ha válaszolnék, de én mégis megtettem. Miney Légy Óvatos listájában szerepelt a „nem bántásból mondom” kifejezés. A baj nem jár egyedül.

– Általában én is így vagyok ezzel, de egyvalamit még szeretnék elmondani. A papádnak nem lett volna szabad meghalnia. Olyan igazságtalan ez az egész.

Kit bólintott, a fürtjei finoman megmozdultak.

– Ja – mondta, azután megettük a maradék szendvicsünket és a minden hétfői gyümölcszselét. Egyetlen szó nélkül, csendben.

De jóféle csendben.

Azt hiszem.

2. FEJEZET

KIT

Nem tudnám megmondani, miért nem Annie-hez és Violethez ültem le az ebédnél. Éreztem, hogy utánam néznek, amikor elvonultam a megszokott asztalunk mellett, amely a kiszolgálópult végén állt, és a legjobb helynek számított, mert onnan mindenkit jól láthattunk. Mindig velük szoktam ebédelni. Mindig, kivétel nélkül. Ők voltak a legjobb barátnőim (az általános iskola óta alkottunk egy csapatot), szóval tudtam, hogy milyen fontos üzenete van annak, ha még csak oda sem köszönök nekik. Amikor beléptem a menzára, láttam, hogy úgy ülnek, beszélgetnek és vihorásznak összebújva, mintha mi sem történt volna, hogy úgy viselkednek, mintha minden rendben lenne. És igen, akkor rádöbbentem, hogy az ő életükben tényleg nem változott meg semmi, hogy a családjaik élete semmivel sem lett elcseszettebb vagy normálisabb, mint amilyen az előtt volt, hogy körülöttem összeomlott volna minden. Nem ment, nem tudtam odamenni hozzájuk, elővenni a pulykás szendvicsemet, és úgy tenni, mintha a jó öreg, megszokott Kit lennék. Az, aki önironikus megjegyzéseket tenne a saját ingére, amelyet a papám iránti furcsa kegyeletből viseltem. Bár azért jött a kissé érzelgős ötlet, azért vettem fel az ingét, hogy közelebb érezzem őt magamhoz, végső soron csak még magányosabb és zavarodottabb lettem, mint előtte bármikor. Rohadtul nincs szükségem efféle emlékeztetőkre, hiszen képtelen vagyok akár csak egy pillanatra is elfelejtkezni róla.

Ostobának érzem magam. Rátok is ilyen hatással van a szomorúság? Olyan mintha egy űrhajóssisakban keringenék az iskola körül, mintha áthatolhatatlan üvegbúraként venne körbe a tompaság. Nincs itt senki, aki tudná, hogy mi zajlik bennem, hogy min megyek keresztül. Hogy is lennének képesek rá, hiszen én magam sem értem.

Nyugalmasabbnak tűnt, ha valahova hátra ülök, távol a barátnőimtől (akik szemmel láthatóan továbbléptek már, és az élet olyan roppant súlyú dolgaival voltak elfoglalva, mint hogy Violet combja mennyire tűnik vastagnak az új, magas derekú farmerjában) és távol mindazoktól, akik az elmúlt hetekben megállítottak az előcsarnokban, hogy álságosan együtt érző arccal elmondják, hogy Kit, annyira, de annyira sajnálom az édesapáááád. Úgy ejtették ki ezt a szót, mintha már előre féltek volna, hogy a mondat végére érve zuhanni kezdenek, és elnyeli őket a na, most aztán hogy folytassam érzésének az efféle helyzetekben törvényszerűen megnyíló szakadéka. A mamám szerint nem a mi dolgunk mások kellemes közérzetéről gondoskodni, mert ez az egész rólunk szól, nem pedig róluk. Ezt közvetlenül a temetés előtt mondta, de elnézve, ahogy az együtt érző idegenek gyűrűjében zokog és törölgeti a könnyeit, tudtam, hogy ez számomra nem megoldás. Én még nem jöttem rá, hogy mi lenne az.

Azt hiszem, valójában most kezdem felfogni, hogy nincs megoldás.

Természetesen nem fogok sírni, az valahogy túl könnyű, túl megalázó. Sírtam már azért, mert rossz jegyet kaptam, és nagyon leszidtak, egyszer pedig, bármilyen kínos is, egy rosszul sikerült hajvágás miatt. (Mentségemre legyen mondva, három nyomasztóan hosszú évbe telt, mire az a nyamvadt frufru lenőtt valahogy.) De ez most… Ez most túl van az „ó, én szegény butuska kislány” könnyeken. Ez most túl van mindenen…

A könny kiváltság.

Azt hiszem, a lehető legjobb döntést hoztam, amikor David Drucker mellé ültem le, mert ő annyira csendes, hogy az ember még arról is megfeledkezik, hogy ott van egyáltalán. Furcsa fiú – ücsörög csak a füzetével, és mindenféle halakat rajzol iszonyú részletességgel –, ha pedig véletlenül megszólal, folyamatosan a szádat nézi, mintha valami a fogaid közé ragadt volna. Ne vegyétek rossz néven, de általában kínosan érzem magam, csak megtanultam leplezni ezt az érzést, David pedig a jelek szerint végképp letett arról, hogy akár csak meg is próbáljon olyan lenni, mint a többiek.

Soha nem járt el a futballmeccsekre, de még azokra a tanítás utáni stréberkedős szakkörökre sem, amelyek elvben akár még érdekelhették is volna, mint a matekklub vagy a rejtjelezés. Csak, hogy tudjátok: nagy híve vagyok a strébereknek szóló tanítás utáni programoknak, főleg, ha azok segítenek a továbbtanulásban, úgyhogy a lehető legnagyobb, ám legkevésbé megterhelő sokszínűségre törekszem. Az igazat megvallva én magam is egy hatalmas buzgómócsing vagyok.

Ki tudja? Lehet, hogy igaza van, amikor megpróbál kizárni minket. Nem is rossz túlélési stratégia egy gimiben. Bejár ide mindennap, megcsinálja a leckéjét, himbálja a fején a hatalmas fejhallgatóját, és csendben várja, hogy elmúljanak a gimnáziumi évek. Lehet, hogy kicsit túl feszült voltam, időnként túl vad ahhoz, hogy igazán kedveljenek a többiek, de csendes és visszahúzódó sohasem voltam, amíg apa meg nem halt. Furcsa volt egyetlen emberrel ülni az asztalnál a menza hangzavarában, amit a legszívesebben lenémítottam volna. Ez a mostani éppen az ellenkezője az eddigi túlélési stratégiámnak, ami nem volt más, mint fejest ugrani, alámerülni ebbe az egész kavarodásba.

Kicsit furcsa, de Davidnek van egy nővére, Lauren, aki egész addig, amíg tavaly le nem érettségizett, a legnépszerűbb lány volt a suliban, mindenben az öccse tökéletes ellentéte, és a maga ironikus hipszterségével még a diákbizottság elnökének, sőt az öregdiákok bálkirálynőjének amúgy elég kínos szerepét is sikerült elég jól megoldania. Azzal a Peter Malvernnel járt, akire – engem is beleértve – az összes lány istenként bámult, mivel basszusgitározott, és olyan vad arcszőrzete volt, amilyen a korunkbéli srácok többségétől még nem telt. Lauren Drucker egy élő legenda: okos, laza és gyönyörű, és ha újjászülethetnék valaki másként, vagy csak újrakezdhetném ezt az egészet, és másmilyen lehetnék, mint amilyen vagyok, a legszívesebben őt választanám annak ellenére, hogy nem is igazán ismerjük egymást. Vitathatatlan tény, hogy neki még a frufru is fantasztikusan áll.

Biztosra veszem, hogy ha Lauren nem lett volna a nővére, ha a többiek nem féltek volna attól, hogy Lauren kicsinálja őket, ha szórakozni mernek az öccsével, Davidet már rég elevenen felfalták volna a Mapleview-ban. Így viszont magára hagyták, és ezt a szó legszorosabb értelmében gondolom. Mindig egyedül volt.

Nem akartam durva lenni, amikor közöltem vele, hogy nincs kedvem beszélgetni, de szerencsére nem tűnt úgy, mintha megsértődött volna. Talán furcsán hangzik, de túl szar hely a világ ahhoz, hogy még mi is szemétkedjünk egymással. Nem is csak az, hogy nem volt semmi kedvem apa haláláról társalogni David Druckerrel – nem igazán tudnék olyan dolgot mondani, amiről kevesebb kedvem lenne beszélni, kivéve talán Violet combját, mert ki a francot érdekel a nyomorult farmerja!? –, de időnként még velem is megesik, hogy egyetértek valamivel. A mennyország olyan, mint a Mikulás, egy olyan történet, amivel a hiszékeny kisgyerekeket verik át. A temetésen négy különböző ember volt képes azt mondani nekem, hogy apa most már egy jobb helyen van. Mintha két méter mélyen a föld alatt olyan lenne, mint a Karib-tengernél vakációzni. Még ennél is rosszabb volt, amikor a kollégáinak volt képük azt mondani, hogy ő túl jó volt ehhez a világhoz. Ennek a kijelentésnek – ha csak egy picit is alaposabban belegondol az ember – egyszerűen semmi értelme. Ezek szerint csak rossz emberek élhetik az életüket? Ezért lehetek még én is itt?

Az édesapám volt a legjobb ember, akit ismertem, de nem, nem volt túl jó erre a világra, és nem, nem került jobb helyre, és rohadtul nem hiszek abban, hogy mindennek, ami velünk történik oka és értelme van, hogy mindez az isteni terv része, egyszerűen arról van szó, hogy letelt a kiszabott idő, és el kellett mennie, mintha valami sürgős és halaszthatatlan találkozóra várták volna.

Ugyan már! Egyik dumát sem veszem be. Mindenki tudja, hogy mi az igazság. Apa meghalt és kész.

David végül kikapcsolta a fülesét, és elővett egy testes, kemény borítású könyvet, amelynek a gerincén az állt, hogy Mentális betegségek diagnosztikai és statisztikai kézikönyve IV. Az összes óránk együtt volt, együtt jártunk a különböző előkészítőkre, szóval pontosan tudtam, hogy ez nem tananyag. Ha a szabad idejében a mentális betegségeket akarja tanulmányozni, csinálja csak, ha öröme telik benne. Talán meg kellett volna mondanom neki, hogy jobb lenne, ha iPaden vagy valami hasonlón olvasna, mert akkor nem látnák a többiek, hogy mivel foglalkozik.

Szerencsés lenne, ha a túlélési stratégiája magában foglalná Mapleview első és legfontosabb szabályát: ne lobogtasd túl feltűnően a másságodat! Jobban teszed, ha titokban tartod, ha rejtegeted, szükség esetén a metaforikus űrhajóssisakod alatt. Ez az egyetlen módja annak, hogy élve kerülj ki innen.

Az ebédidő maradékában elbambulva rágcsáltam a nyamvadt szendvicsemet. A telefonom folyamatosan rezgett, egymás után érkeztek az sms-ek a barátnőimtől, én pedig igyekeztem az asztaluk felé sem nézni.

Violet: Megbántottunk valamivel? Miért ültél oda?

Annie: Mi a franc van?

Violet: Legalább válaszolj, és írd meg, mi történik!

Annie: K! Föld hívja K-t!

Violet: Milyen a farmerem? Ne kímélj: igen vagy nem.

Ha két legjobb barátnőd van, valaki mindig egyedül marad egy kicsit. Azzal, hogy nem írtam vissza nekik, tulajdonképpen önként ajánlkoztam erre a szerepre, mert képtelen lettem volna szavakba önteni, hogy miért nem tudok leülni hozzájuk a szokásos asztalunkhoz, hogy ha megtenném, és ostobaságokról csacsognék velük, úgy érezném, hogy árulást követek el.

Felmerült bennem, hogy közlöm a véleményemet Violet farmerjáról, de apa halála azzal a kellemetlen mellékhatással járt, hogy elpárolgott belőlem az önuralom képessége, az pedig mire lett volna jó, ha közlöm vele, hogy bár a combjaival minden rendben, a magas derék némileg összenyomja az alakját.

Szerettem volna ma kihagyni a sulit, és otthon maradni, de hiába könyörögtem, anya nem engedte. Nem akartam bevonulni a menzára, nem akartam teremről teremre vándorolni, és kitenni magam az újabb és újabb kényelmetlen beszélgetéseknek. Az a helyzet, hogy az emberek igazán kedvesek voltak velem. Már-már őszintén, ami ezen a helyen szinte sohasem fordul elő. Nem az ő hibájuk, hogy ez az egész – a gimi – hirtelen hihetetlenül ostobának és értelmetlennek tűnt.

Amikor felébredtem, nem jött az az áldott félperces amnézia, ami átsegített az utóbbi időkön, az a gyönyörűséges harminc másodperc, amely alatt az agyam még kisimult, nyugodt volt, és nem gyötörte semmi. Békesség helyett dühöt éreztem, alig nyitottam ki a szemem, majd szétvetett az elfojtott indulat. Egy hónap telt el a baleset óta, harminc valószerűtlen nap. Ha őszinte akarok lenni, előre tudtam, hogy a barátaim ebből nem jöhetnek ki jól. Ha szóba hozták volna a dolgot, ha valami olyan együtt érző dumával próbálkoztak volna, mint hogy Kit, tudom, hogy éppen egy hónap telt a papád halála óta, és hogy a mai nap különösen gyötrelmes lehet a számodra, talán még jobban kiakadok, mert valószínűleg totál összeomlottam volna egy efféle mondattól, márpedig az iskola rohadtul nem az a hely, ahol szeretném, hogy ilyesmi történjen velem. Ugyanakkor biztos voltam abban, hogy Annie és Violet soha nem mondana ilyet, már csak azért sem, mert rég elfelejtették az egészet. Gondtalanul fecserésztek, kortyolgatták a Starbucks lattéjukat, azon agyaltak, hogy melyik srác akarja majd őket a gólyabálba elhívni, és mélyen meg voltak győződve arról, hogy csak a hétfői depi tört rám, és nyilván azt gondolták, hogy előbb-utóbb bekapcsolódom a társalgásba, én viszont csak azt éreztem, hogy ki kell kavarodnom az egészből, össze kell kapnom magam.

Nem kellene apa ingében téblábolnom.

Kerek egy hónapja már.

Furcsa, de David Drucker volt az egyetlen, akinek sikerült a lényeget megfogalmaznia: A papádnak nem lett volna szabad meghalnia. Olyan igazságtalan ez az egész.

– Két hete, hogy kiengedtek – mondta a mamám a reggelinél, amikor még egyszer, utoljára megpróbáltam megúszni az iskolát –, a tapaszt rég leszedték.

Egyetlen kötést sem kaptam. Jobb lett volna bevérzett szemmel, összezúzott arccal, törött csontokkal, belső vérzésekkel, hatalmas sebekkel kikerülni az egészből, sőt talán az lett volna az igazi, ha túl sem élem, de – valami gyalázatos csoda folytán – egyetlen karcolás nélkül úsztam meg az egészet.

– Te mész dolgozni?

Azért kérdeztem meg, mert úgy éreztem, ha nekem gondjaim vannak az iskolába menéssel, neki is nehéz lehet újra kiöltözni a munkához, tűsarkúba bújni és elvezetni a vonathoz. A mamám természetesen tisztában volt azzal, hogy milyen fontos napra ébredtünk. Eleinte, miután hazaengedtek a kórházból, folyamatosan zokogott, én viszont könnyek nélkül, kábán lézengtem. Az első néhány napban, amíg sírt, szótlanul ültem a térdeimet az állam alá húzva, és annak ellenére, hogy több takarót is magamra rángattam, olyan dermesztő hideg gomolygott a testemben, hogy hiába telt el egy hónap azóta, még nem sikerült igazán felengednem.

Egyébként anyának a jelek szerint sikerült összekapnia magát, és visszaváltozni olyanná, amilyennek mindig is ismertem. Ha a hétvégén látná az ember a jóganacijában, az edzőcipőjében a lófarokba fogott hajával, vagy közvetlenül a baleset után összetörve, sápadtan és magába roskadva, nem is gondolná, hogy egy amolyan igazi, kőkemény főnökasszony. Egy Disruptive Communications nevű online hirdetési ügynökség vezérigazgatója. Egyszer-egyszer hallom, ahogy egy beosztottjával veszekszik, és olyan kifejezéseket vág a szerencsétlen fejéhez, amelyekért engem irtózatosan le szokott tolni. Időnként felkerül a képe az üzleti lapok címlapjára olyan szalagcímek alatt, mint például A vírusmédia sokszínű jövője. Az ő irányításával készült az az eddig tizenhatmilliós nézettséget elérő videó az éneklő kutyákkal és macskákkal, és az a zseniális müzlis felugró reklám a különböző bőrszínű meleg apukákkal. Mielőtt fájdalmas özvegységre jutott volna, elég belevaló nő volt.

– Persze hogy megyek dolgozni. Miért ne mennék? – nézett vissza rám, majd felkapta előlem a müzlistálamat, pedig még be sem fejeztem a reggelit, és olyan vad mozdulattal csapta le a mosogatóba, hogy össze is tört.

Azután felvette a „munkaruháját” (fekete kasmírszvetter, szűk szoknya, tűsarkú), és elment. Gondoltam, összetakarítom a mosogatóban heverő porcelánszilánkokat. Lehet, hogy szándékos véletlen volt, de az egyik megvágta az ujjamat. Nem nagyon, csak egy kicsit. Felmerült bennem, hogy képes vagyok-e egyáltalán efféle fájdalmat érezni, de azután rájöttem, hogy ez még az én mostani, az apa-elvesztés-után-minden-apróságnak-túlzott-jelentőséget-tulajdonító és ócska férfiingben iskolába járó lelkiállapotomban is túl lila. Még nekem is. Végül aztán ott hagytam anyámnak az egész kupit, takarítsa el ő, ha akarja.

3. FEJEZET

DAVID

Miután együtt ebédeltem Kittel, levettem a fejhallgatómat. Általában magamon szoktam tartani a szünetekben, mert így csak tompán, messziről jutnak el hozzám a hangok, miközben mászkálok a folyosókon. A többiek ricsaja és rohangálása talán még az utazásoknál is jobban felidegesít, megvisel. Két pont között a legrövidebb út az egyenes, de ezek a srácok keresztbe-kasul száguldoznak az épületben, és állandóan csak durvulnak. Ököllel ütik egymás hátát, szélesen mosolyogva csapdossák egymás tarkóját, és vadul pacsiznak. Miért akarnak állandóan egymáshoz érni?

A lányok ugyan kevesebbet buzerálják egymást, mint a fiúk, de ők is állandóan megállnak, továbbmennek, közben pedig időnként olyan vadul ölelgetik egymást, mintha ezer év óta nem találkoztak volna.

Szóval, levettem a fülest, mert kíváncsi voltam, hogy szóba kerül-e Kit apja. Rágugliztam a nevére, és elolvastam a gyászjelentését, amely a Daily Courier 16. oldalán jelent meg három héttel és négy nappal ezelőtt. Mindössze három rövid mondatból állt, és bár tetszett a tömörsége, kimaradt belőle néhány olyan fontos részlet, mint például a nyalóka és a kedvesség volt.

Pénteken, január 15-én autóbalesetben elhunyt Robert Lowell fogszakorvos. 1971. szeptember 21-én született Princetonban (New Jersey), az elmúlt tizenkét évben Mapleview-ban praktizált fogorvosként. Feleségét, Mandipót és közös leányukat, Katherint hagyta hátra.

Elsőre a következő tényekre bukkantam: (1) Kit apját Robertnek hívták, ami ismerős csengésénél és hatbetűs jellegénél fogva könnyedén megjegyezhető név. Mindig fogorvosként gondoltam rá, ami – így utólag belegondolva – túlságos leegyszerűsítésnek tűnik. Kit apja autóbalesetben halt meg, ami így, ebben a formában helytelen megfogalmazás, mert a halálos autóbalesetek áldozatainak túlnyomó többsége a mentőautóban vagy a kórházban szokott meghalni. Éreztem, hogy mindennek alaposabban is utána kell majd néznem.

Ahogy átvágtam az előcsarnokon, megláttam Gabrielt.

GABRIEL FORSYTH: Göndör haj, hideg tekintet, bohócszáj.

Emlékezetes találkozások:

1. Hatodik osztály: Kérés nélkül elvette az Oreómat. Kivette a csomagot a lezárt uzsonnás tasakomból, és elsétált.

2. Tizedik osztály: Kézen fogva mászkál Kit L.-lel. (Ez ugyan nem velem kapcsolatos, de attól még fontos.)

3. Tizenegyedik osztály: Mellettem ül fizikaórán, mert a tanár az első tanítási napon összeültetett minket. Amikor látta, hogy milyen messzire ültették Justin Chótól így szólt: „Ó, basszus, ez most komoly, Mr. Schmidt?!” Meg is kapta az első figyelmeztetését. Nem hívtam fel a figyelmét arra, hogy a hely mind akusztikusan, mind vizuálisan tökéletes volt az óra követésének a szempontjából. Miney szerint jól tettem, hogy ezt megtartottam magamnak.

Barátok

A lacrosse-csapat, a teniszcsapat (hogy éppen melyik, az nagyban függ a szezon menetrendjétől). Második óta Justin Cho a legjobb barátja.

Megjegyzés: Miney a Ne bízz benne listára tette.

Nem néztem rá, inkább leszegtem a fejem, és igyekeztem arra figyelni, hogy ne menjek neki a velem szemben megtorpanó, majd újból nekiinduló embereknek.

– Oké, haver, akkor tanítás után a Pizza Palace-ban – mondta Gabriel.

A tornacsukák és a szövegösszefüggés alapján kilencvenkilenc százalékig biztos voltam abban, hogy Justinhoz beszélt. Nem fogom idemásolni a Justinról szóló feljegyzéseimet, mert belefáradtam, hogy újra és újra átolvassam, és közben azon agyaljak, miért gyűlöl annyira. Megoldhatatlan rejtély. A fontosabb találkozásainkat tartalmazó lista ötoldalas, és ő a Ne bízz benne klub elnöke.

A Sárga Oldalak szerint a Pizza Palace Mapleview második legjobb olasz étterme. A többség a Rocco’s nevű helyet jobban kedveli. Ha Gabriel engem is hívna, amit persze az esze ágában sem volt megtenni, én a Pizza Pizza Pizzát javasolnám, ahol délután kettő és öt között két szeletet adnak egy áráért, és úgy gondolom, hogy a valamivel gyengébb minőségért bőven kárpótol a mennyiségi többlet. Tudom persze, hogy csak azért választották a Pizza Palace-t, ami egyáltalán nem egy palota, hanem egy aprócska földszinti üzlet a Fő utcán, mert hiába olcsóbb a kaja a Pizza Pizza Pizzában, hangosan kimondva rohadt hülyén hangzik a hely neve.

Ki is próbáltam, és elképzeltem, hogy Gabriel megszólal: Oké, haver, akkor tanítás után a Pizza Pizza Pizzában! Azon szórakoztam éppen, hogy mennyire röhejesen hangzana, amikor az öltözőszekrények előtt nekimentem az ott fecserésző lányoknak.

Jessicába, Willow-ba (ő az évfolyam 397 és az egész iskola 1579 diákja közül az egyetlen Willow) és Abbybe. Miney azt írta a nevük mellé a jegyzetfüzetemben, hogy A NÉPSZERŰ RIBIK (csupa nagybetűt használt, és szövegkiemelővel még alá is húzta az egészet).

Amikor Miney először használta ezt a kifejezést, hosszasan kellett magyaráznia, hogy ez nem egy oximoron, hogy valaki igenis lehet egyszerre népszerű (ami szerintem azt jelenti, hogy sokan kedvelik az illetőt) és ugyanakkor egy ribi (ami a véleményem szerint éppen ellenkező előjelű érzelmeket vált ki). A jelek szerint a gimnáziumi népszerűséget valójában nem elsősorban a téged őszintén és igazán kedvelők száma határozza meg, hanem inkább azoké, akik a barátaid szeretnének lenni. Ha jobban belegondolunk, ez olyan világos, mint a nap, bár az esetemben egy kissé árnyaltabb a dolog, én ugyanis egyszerre vagyok a cáfolata és a bizonyítéka is annak a ténynek, hogy ezeket a viszonyokat nem az ok-okozati összefüggések irányítják. Én kedves vagyok mindenkivel, de ebből nem származik semmiféle előnyöm, mert engem senki sem kedvel, és nem is akar velem barátkozni.

– Ezt nézd már! – mondta Jessica, és meregetni kezdte rám a szemét, mintha szándékosan mentem volna neki.

Az osztálytársaim még nem jöttek volna rá, hogy az idegenkedésük rám is átragadt az idők folyamán? Nem akarnak tőlem semmit? Oké. Én sem akarok tőlük semmit. Miney azt ígérte, hogy az egyetem jobb lesz, de én erősen kétlem.

– És mi a francot beszél ez magában?

Magamban beszéltem volna? Nyugodtan elképzelhető és elég vicces, ahogy az egész Pizza Pizza Pizzás gondolatmenetem is az volt, az meg főleg, ha tényleg hangosan is kimondtam ezt a mulatságos nevet…. Időnként megfeledkezem a gondolataim és a külvilág közötti határvonalról.

– Bocs! – mondtam.

Lehajoltam, felvettem a könyvet, amit leejtett, és a kezébe nyomtam. Nem köszönte meg.

– Pöcsfej – mondta Abby, és felnevetett, mintha valami nagyon vicceset, nagyon eredetit mondott volna.

Igyekeztem elkapni a tekintetét, és egyenesen a szemébe nézni, mert mindig azt hallottam Miney-tól, hogy a szemkontaktus emberibbé tesz. Azt persze nem nagyon értem, hogy miért mindig nekem kell kezdeni az emberibbé válást, hogy a többiek miért gondolják azt, hogy én valamiféle kivétel lennék az egyetemes szabály alól, amely szerint mindnyájan érző emberi lények vagyunk, de ettől persze még igyekeztem követni a tanácsait, mert Miney-nak ekkora hatalma van felettem.

– Mit bámulsz?

Felmerült bennem, hogy egyszerűen megkérdezem Abbyt, mi rosszat tettem bármikor is neki. Jessicát löktem meg, nem őt. Nem volt Emlékezetes találkozásunk, sem pozitív, sem negatív jellegű, de megszólalt a csengő, és a bántóan éles hangra mindenki megindult a terme felé. Nekem fizikaórára kellett mennem, ami azt jelentette, hogy a következő negyvenöt percben Gabriel mellett kellett ülnöm, és megpróbálnom elfeledkezni arról, hogy Axe Anarchy for Him dezodort használ, hogy a padon dobol a tollával, és hogy körülbelül harmincöt másodpercenként megköszörüli a torkát. Kétség sem férhet hozzá, hogy a helyünk akusztikus és vizuális előnyei ellenére is sokkal szívesebben ültem volna valahol hátul és főleg egyedül.

Kit tíz perc késéssel érkezett az órára, Schmidt tanár úr már bőszen magyarázta Newton harmadik törvényét, amit én latinul írtam le, hogy érdekesebb legyen.

– Elnéztem az időt – mondta Kit, és leült.

Két sorral mögöttem, tőlem egy székkel jobbra volt a helye.

A tanár úr bólintott, és bár rendes körülmények között alaposan letolta volna, ezúttal még a figyelmeztetés is elmaradt. Egyszer, amikor fel kellett hívnunk a szomszédunkat a sivá{1} alkalmából, Miney mondta, hogy azokra, akik elveszítik az egyik szerettüket, más szabályok érvényesek. Eltöprengtem, hogy ez mennyi ideig tarthat. Természetesen nem a halál, hanem a különleges bánásmód. Vajon velem is kivételezne Schmidt tanár úr, ha meghalna az apám?

Valószínűleg nem. Apám az Abbot Laboratories kutatóorvosa, és nem hiszem, hogy túl sok ember Szimpátia Listáján szerepelne, főleg azért, mert nem az a fajta ember, akit bárkinek is az eszébe jutna a tudományos listákon kívül máshova is feltenni. Ha viszont a mamám halna meg, arra sokan felkapnák a fejüket. Ebben hasonlítanak egymásra Miney-val: mindenki szereti őket. A mamám mindig szóba elegyedik a többi asszonnyal, amikor sorban állnak a szupermarket vagy a bolt pénztáránál, tudja az összes gyerek és az összes szülő nevét az osztályban, sőt időnként még fontos adalékokkal is szolgál a füzetem számára.

Ő volt az, aki szólt nekem, amikor Justin és Jessica elkezdtek járni (látta őket a plázában), és azt is tőle hallottam később, hogy szakítottak. Jöttében-mentében, véletlenül tudta meg, miközben várta, hogy elkészüljön a körme, mert ugyanahhoz a bőbeszédű manikűröshöz járt, mint Jessica anyja.

Miney a tökéletes ellentétem. Tavaly több kategóriában is nyert az öregdiákok között: ő lett a legnépszerűbb, a legvonzóbb, sőt még a legígéretesebb tehetségnek is őt választották. Én érzem, hogy egyetlen efféle díjat sem fogok elhozni. Azt hiszem, egyetlen dolog közös bennünk Miney-val: ő is remek példa arra, hogy az ember megítélésének semmi köze az ok-okozati összefüggésekhez. Ő ugyanis népszerű, de mégsem egy gonosz ribi.

Miney személye sajnálatos módon komoly kétségeket ébresztett bennem a genetika egészét illetően, mert nehezen hihetőnek tűnik, hogy felerészben megegyezik a génállományunk.

A szüleim huszonkét éve házasodtak össze, és még mindig szeretik egymást. Ez statisztikai szempontból igen figyelemreméltó.

– Az ellentétek vonzzák egymást – szokta mondani a mamám.

– Egyszerűen csak hatalmas mázlim volt – szokta mondani az apám.

– Anya a lelke mélyén zakkant, apa a lelke mélyén normális, és ezért működik közöttük a dolog – szokta mondani Miney.

Én nem igazán szoktam töprengeni a szüleim házasságán, de örülök, hogy még együtt vannak. Nem szeretnék minden második hétvégén összecsomagolni, és egy idegen lakásban aludni, egy idegen mosdóba köpködni fogmosáskor.

A mamám szokta mondogatni, hogy rengeteg közös van bennünk apámmal, és ez engem derűlátással tölt el. Ha apámnak sikerült magát megszerettetnie egy olyan nővel, mint amilyen a mamám (olyasvalakivel tehát, akiről az egész világ tudja, hogy minden szempontból fantasztikus), aki nemcsak megszerette, de hajlandó az egész hátralévő életét leélni vele, talán én is reménykedhetek.

Az óra közepe táján, amikor Schmidt tanár úr hozzálátott, hogy teleírja egyenletekkel az okostáblát, Kit felállt a helyéről és kiment. Nem magyarázkodott, nem kéredzkedett ki a mosdóba, még csak bocsánatot sem kért, egyszerűen kiment.

Ahogy becsukódott mögötte az ajtó, elkezdődött a sutyorgás.

Justin: Ez durva volt.

Annie: Jobban tenné, ha szóba állna velünk. Tökre kizár minket.

Violet: MEGHALT az apja, és mivel halott, most már örökre az is marad. Hagyd békén!

Gabriel: Éhes vagyok.

Annie: Van egy müzliszeletem.

Gabriel: Most megmentetted az életem.

Ilyen ez. Ment a sutyorgás körülöttem, összefüggéstelen szavak röpködtek, verődtek ide-oda, olyan volt az egész, mintha bekötött szemmel flipperezne az ember. Mi köze van Gabriel korgó gyomrának ahhoz, hogy Kit apja meghalt?

– Hölgyeim és uraim, folytassuk! – mondta Schmidt tanár úr, majd valami nehezen érthető okból kifolyólag hármat tapsolt.

Magam sem tudtam igazán, mit csinálok, de a kezem hirtelen a levegőbe emelkedett.

– Igen, Drucker?

– Megbocsátana egy pillanatra, tanár úr? – kérdeztem.

– Egy pillanatra? Ez itt egy tanterem, nem egy terített vacsoraasztal. Folytassuk a munkát!

– Úgy értem, lemehetnék a gyengélkedőbe? Nagyon fáj a fejem.

Ezt mondtam, pedig hazugság volt. Miney büszke lett volna rám. Ő magyarázta mindig, hogy gyakorolnom kellene nem igazat mondani. A hazugság annál könnyebben megy, minél gyakrabban csinálja az ember. Felmerült bennem, hogy esetleg fel is nyögök, mintha tényleg rettenetesen szenvednék, de végül nem tettem, mert azt már túlzásnak éreztem volna.

– Rendben, menj csak – intett Mr. Schmidt, úgyhogy felálltam, és kimentem az ajtón ugyanúgy, ahogy azt Kit tette néhány perccel korábban. Nem fogok lemaradni semmiről. Már a nyáron elolvastam a tankönyvet, azt az egy-két nyitott kérdést pedig, amivel egyedül nem boldogultam, néhány Google-keresés, illetve egy stanfordi ingyenes online kurzus segítségével sikerült tisztáznom.

Mire a kihalt előcsarnokba értem, az agyam és a testem ismét szinkronba került, és világossá vált, hogy mit keresek itt. Bár Mr. Schmidt órái dögunalmasak, és csak az időmet vesztegetem velük, többnyire engedelmesen követtem a tanár úr utasításait. Békésen végigültem az órákat, és általában a számat sem jártattam. Persze mivel szeretném kikerülni a középiskolát, és központi érettségit akarok tenni, nem volt túl sok választásom.

Meg akartam találni Kitet. Tudni akartam, hogy hova tűnt.

Átvágtam az előcsarnokon, és mit sem törődve azzal, hogy a spanyoltanárunk, Señora Rubenstein, utánam kiáltott a maga elég vaskos New Jersey-i akcentusával, hogy Adónde vas, Señor Drucker?, a kijárat felé indultam.

Végigpásztáztam az iskolai bejárattól kétszáz méternyire északkeletre fekvő parkolót. Kitnek nyoma sem volt, a piros Corollája viszont még ott állt, ahol mindig is szokott, a végzősöknek fenntartott részen, a második sor hatodik helyén, amely a negyvenkettes sorszámot viselte.

Megkerültem az épületet, és a futballpálya felé indultam, amelynek viszonylag magas tribünjéről elég szép kilátás nyílt Mapleview-ra.

Gondoltam, esetleg oda ment, hogy kiszellőztesse a fejét. Ki nem állhatom a meccseket, mert túl nagy a zaj és a tömeg, de a magasról aláereszkedő lelátót, mint általában a vertikálisan elrendezett dolgokat, szerettem.

– Schmidt küldött? – kérdezte Kit.

Nem a lelátón ült, ahol kerestem, hanem abban a bódéban, ahol a diákönkormányzat tagjai iszonyat drága hot dogot és édességet szoktak árulni a futballmeccsek alkalmával. Kit nem kapcsolta fel a lámpát, az álla alá húzott térddel üldögélt a poros padlón. Ha nem szólal meg, valószínűleg észre sem veszem.

– Nem. Hazudtam neki. Kikéredzkedtem azzal, hogy fáj a fejem – mondtam, és kényszerítettem magam, hogy felvegyem a szemkontaktust.

Kit arca egészen kipirult a hidegtől. A szeme zöld volt… Természetesen mindig zöld volt, csak aznap valahogy még zöldebbnek tűnt. Át kellett értelmeznem a zöld színt. Addig olyan volt, amilyen Breki a Muppet Show-ban, vagy mint időnként a tavasz. De ez eddig volt. Most már olyan, mint Kit szeme. Valami megmagyarázhatatlan módon összekapcsolódott bennem a két dolog. Olyasmit éreztem, mint amikor a hármas szám jut az eszembe, mert akkor – rejtélyes módon – az R betű is meg szokott jelenni előttem.

– Nem akartam divatot csinálni a lelépésből – mondta Kit, én pedig mosolyogtam, mert bár nem éreztem igazi viccnek, valami ahhoz hasonlónak tűnt.

– Ha nem vetted volna észre, általában nem követem a trendeket – mondtam, és a trottyos, khakiszínű gatyámra böktem, amely Miney szerint „gyalázatos merénylet” volt a divat ellen. Évek óta könyörgött, hogy menjünk el vásárolni, és azzal zaklatott, hogy sokkal jobban nézhetnék ki, ha hajlandó lennék egy kis erőfeszítésre, de én nem szeretek vásárolni. Igazándiból nem is a vásárlással van a legnagyobb bajom, az új ruhákat viselem nehezen, az új, idegen anyag érintését a bőrömön.

Kit felpillantott rám, majd a vállam felett az iskola épületére nézett.

– Szóval követtél? Ez itt nem a nővérszoba – mondta.

Nem igazán tudtam eldönteni, hogyan érti, hogy haragszik-e. Kicsit rekedtes volt a hangja, az arckifejezése pedig nem volt ismerős azokról az ábrákról, amiket Miney nyomtatott ki nekem még régebben.

– Én csak tudni akartam, hogy rendben vagy-e – mondtam, és ahogy a zsaruk szokták csinálni a sorozatokban, feltett kézzel jeleztem, hogy nem akarom bántani.

– Mindenki rólam beszélt, amikor kijöttem, ugye? Nem akartam semmit, egyszerűen csak képtelen voltam tovább ülni – mondta.

– Világos – mondtam. – Mármint arra mondom, hogy nem tudtál tovább ülni, nem arra, hogy nem akartál semmit.

Ott álltam, és aznap már másodszor beszélgettem Kittel, pedig egész addig – eltekintve a Fontosabb találkozások alatt felsorolt alkalmaktól – nem gyakran fordult elő ilyesmi. Hirtelen nem értettem, hogy mit és miért csinálok. Ezek a dolgok egyáltalán nem szerepeltek a mai teendőim listáján.

Hogy utánamegyek.

Hogy kikéredzkedem az óráról, és megnézem, minden rendben van-e vele.

Hogy hirtelen átértelmezem a zöld színt.

4. FEJEZET

KIT

Kucorogtam abban a bódéban, David Drucker pedig kint ácsorgott. Az egész annyira furcsa volt. Nyilván tudja, hogy amikor leültem hozzá az ebédnél, csak egy olyan helyet kerestem, ahol magam lehetek. Nem akarok tőle semmit, nem akarom, hogy hirtelen a legjobb barátok legyünk, vagy mit tudom én. Ezt nem utálatosságból mondom, mert általában nem vagyok az. Nem szoktam otthagyni a barátaimat a menzán vagy kivonulni az óráról, miközben a tanár magyaráz, és az sem szokott gondot okozni, hogy belemenjek egy-egy kegyes hazugságba, és közöljem bárkivel, hogy „a feneked egész egyszerűen fantasztikus ebben a magas derekú farmerban”.

A papám inge piszkos volt.

Pállott hotdog- és tornacipőszag terjengett a bódéban.

Semmi sincs jól, gondoltam, és én is rosszul vagyok.

Aznap volt egy hónapja…

– Nem követtelek… – mondta David, és a tekintete, amely először a falat pásztázta tétován, végül megállapodott rajtam. – Úgy értve, hogy igen… követtelek, de csak azért, mert valakinek utánad kellett jönnie. Ez így érthető?

– Persze – mondtam, mert nagyon feszültnek tűnt, én pedig hirtelen szerettem volna megkönnyíteni neki az egészet. – Gyere, segíts fel, nem akarom bepiszkítani a kezem.

David megkerülte a bodegát, és az oldalajtón át jött be. Kinyújtotta a kezét, én megragadtam, és felhúztam magam.

– Undorító ez a hely – mondtam.

– Ja, a lelátó jobb lett volna.

– Tudod mit? Jó ötlet!

A pálya felé futottam, azután kettesével véve a fokokat fel a lépcsőn. Jólesett a mozgás, az üres és kihűlt szívemet elárasztó levegő. Amikor felértem, lerogytam az egyik helyre.

El is felejtettem már, hogy mennyire szerettem ott üldögélni. Ritkán hagytam ki a meccseket, nem igazán azért, mert annyira érdekelt volna a futball, egyszerűen csak szerettem ott lenni a tömegben. Mintha egyikőnk sem lehetett volna máshol, csak és kizárólag ott, hogy a tökéletes gimnazista közhelyet megvalósítva teljesítse a kötelességét, és szurkoljon a csapatnak. Láttam, hogy David a nyakát tekergetve pislog felfelé, és valószínűleg azon agyal, hogy utánam jöjjön-e.