Copyright © Fejős Éva, 2026

Copyright © Central Kiadói Csoport, 2026

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető! Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása, beleértve a generatív MI-technológiát is.

A regény szereplői költött személyek, és a történet cselekménye, valamint a hotel, a csodás Hotel Capri szintén a szerző képzeletének szüleménye.

ISBN 978-963-614-930-7

Megjelent a Fejős Éva Könyvek gondozásában, 2026-ban.

A Fejős Éva Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

www.hellokonyvek.hu

A Central Kiadói Csoport az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős szerkesztő: Fejős Éva

Szerkesztette: Papp Diána

Tördelés: Sólyom Melinda

Korrektúra: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv: Müller Péter

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

Ajánlom ezt a regényemet a családomnak: anyukámnak, a páromnak és gyermekünknek, Lindának, aki a legcukibb, legimádnivalóbb kilencéves kislány.

És természetesen ajánlom a regényt a barátaimnak, illetve a Central Könyvek csapatának, akik olyan nagy örömmel fogadtak, amikor megérkeztem hozzájuk, hogy azóta is meghatottságot érzek.

A Central Médiacsoport munkatársainak köszönöm, hogy akkora szeretettel fogadtak vissza, „haza”, amitől elolvadt a szívem.

1. FEJEZET

SÁRA

Az ember általában nem úgy érkezik meg Capri szigetére, hogy közben azon gondolkodik, vajon jó ötlet-e hozzámenni ahhoz a férfihoz, akibe fülig szerelmes.

Holott én pontosan ezt csinálom.

Mondjuk, ha jó ötletekről van szó, azokban sosem voltam erős, mert ha erős lettem volna, akkor – legalábbis a szüleim és pár barátom szerint – nem azt a szakmát választom, amit választottam. Na de szakácsnak mégsem állhattam, mert akkor minden vendégem ugyanott végezte volna, mint a mostani pácienseim.

Ezután a mellékszál után rátapad a tekintetem a hegyoldal színes házaira. Egy vörös ház, hoppá! Nem erről olvastam, hogy egy híres forradalmár élt ott? Vagy egy író?

Lassan, ahogy belegolyózom a munkába, kultúrbunkó válik belőlem. Pedig most majd, ezen a héten, a legkulturáltabb, legintelligensebb arcomra lesznek kíváncsiak itt, Capri szigetén. Ahol még sosem jártam, de most egyből beleugrom egy nagy kalandba.

A hajó lassan közelít a kikötőhöz, a víz olyan kék, hogy már-már el sem hiszem, és a kikötő is olyan, hogy egy ponton túl az az érzésem, mintha csak egy forgatásra rendezték volna be. Nem az a képeslapos „de szép!”-módon hihetetlen, hanem az jut eszembe róla, hogy a túl tökéletes dolgok mögött általában van valami trükk, mint a szerződésekben az apró betűs rész, amit általában senki sem olvas el.

– Ugye mondtam, hogy imádni fogod? – hajol közelebb Matteo, és a hangja pontosan olyan, mint amikor valaki biztos valamiben.

Mosolygok. Automatikusan. Mert tényleg imádom. Őt is, ezt az egészet is, a napsütést, a sós levegőt, azt, hogy itt vagyok vele. És közben valahol hátul az agyamban, nagyon halkan, mintha valaki egy másik szobában beszélgetne, meghallok egy gondolatot:

Ez túl gyors.

– Már most imádom – felelem, és ez is igaz.

Matteo rám néz, úgy igazán. Nemcsak néz, hanem lát. Ez az egyik oka annak, hogy beleszerettem. Nem játszmázik, nem akar többnek látszani, mint ami. Egyszerűen itt van. És ebben a „van”-ban valahogy minden a helyére kerül, még a saját magamról alkotott képem is. Mert most szerettem meg magamat igazán, Matteo tükrében. Furcsa, nem? És ő végre nem egy túlidealizált pasi, nem az „elmeszüleményem”, ahogy anyu diagnosztizálni szokott. Pedig nem orvos, teszem hozzá.

Szerencsére.

– A családom, anyám már nagyon vár – közli Matteo mély, férfias hangon, kicsit rekedten, de olyan lazán, mintha csak mellékesen mondaná. Azonban a hangjából olyan finom él hallatszik ki, amit nem tudok hová tenni.

Anyád.

Nos, ami az eddigi kapcsolataimban kicsit problematikus szereplő volt, az „a férfi anyja”. Igaz, eddig még nem tettem szert semmilyen vőlegényre. Nemhogy egy olaszra.

Bólintok.

– Én is kíváncsi vagyok rá. És a családodra is.

Ez is igaz. Csak nem teljesen úgy, ahogy hangzik.

Mert az ember nem minden nap találkozik a leendő anyósával egy mediterrán szigeten, egy hotelben, ami – Matteo szerint – „nem nagy ügy, csak lefoglaltunk nektek néhány szobát”.

A „nem nagy ügy” az ő világában vélhetően azt jelenti, hogy nekem egy kicsit nagyobb ügy lesz.

A hajó kiköt, körülöttünk mindenki egyszerre kezd mozogni, tolongani a kijárat felé, bőröndök, kis gurulós, nagy gurulós, kézipoggyászok, színes hátizsákok, szalmakalapok, csomagok, egy gitár, női-férfi hangok vegyesen, kábé ordibálva, olasz beszéd, nevetés, hajókürt, hűha, egy pillanatra elvesztem a ritmust, aztán Matteo megfogja a kezem.

Egyszerű mozdulat. Mégis megnyugtat.

– Gyere – mosolyog. A bőröndömet valaki átveszi tőle, magától értetődő természetességgel. De Matteo, ez a sötét tekintetű, magas, sötét hajú és észvesztően jóképű ügyvéd fogja a kezem. Ő a srác a filmekből, a sármos, gáláns olasz a mesékből. És itt van mellettem, és átsegít a kiszálláson.

Mintha nemcsak a rámpán kellene átmennem, hanem valami máson is, de hogy min, azt most nem tudom, és nem is akarom kielemezni.

Ahogy kilépünk a hajóról, az első dolog, amit észreveszek, nem a tömeg, nem a zaj, hanem egy nő.

Nem tudom, miért őt látom meg először a forgatagban. Talán mert nem mozog úgy, mint a többiek. Nem siet. Nem keres. Egyszerűen ott áll, mintha mindenki más csak díszlet lenne körülötte, mintha róla szólna egy előadás. Kizökkenthetetlen nyugalom. Ősz haj, frissen fodrászolt. Határozott arcél, és olyan pillantás, ami majdnem lebénít.

Elegáns. Nem feltűnően, hanem természetesen. Világos ruha, könnyed, mégis tökéletesen szabott. Az a típusú nő, akiről az ember az első pillanatban leveszi, hogy mindig pontosan tudja, hol van, és mi történik körülötte. És ő az a típusú nő, akivel még sosem beszéltem két szónál többet, és erre valószínűleg mindig jó okom volt.

Amikor Matteo odalép hozzá, felderül az arca.

– Matteo.

– Nonna – válaszolja Matteo, és egy pillanatra elengedi a kezem.

Hűha. Ez nagy menet lesz.

A nagymama.

Persze.

Hogy is képzeltem? Hogy majd egy kicsit később, egy nyugodt pillanatban, egy kávé mellett mutat be neki? Nem. Itt minden azonnal történik. Természetesen, gördülékenyen, gyorsan.

Adriana de Luca odalép hozzánk, és mielőtt bármit mondhatnék, már meg is ölel. Nem túl erősen, nem tolakodóan, hanem pont annyira, hogy azt érezzem, ide tartozom.

– Sára – üdvözöl, hibátlanul ejtve a nevem. – Már nagyon vártalak.

Meglepődöm.

– Beszél magyarul?

– No – mosolyodik el, és angolul folytatja. – De szeretek felkészülni.

Felkészülni. Egy találkozásra. Nem tudom, mit mondjak erre. Felnéz rám, mivel alacsonyabb nálam, és egy pillanatra az az érzésem, mintha nemcsak nézne, hanem inkább leolvasna. Leolvasná a homlokomon lévő elképzelt chipet. Nem rosszindulatúan, inkább kíváncsian. Mint amikor én egy boncolásnál először meglátok valamit, és tudom, hogy fontos lesz.

A gondolat abszurd, és azonnal el is hessegetem.

Ez nem egy boncterem.

Ez Capri.

És én szerelmes vagyok.

Sőt. Most változik meg az egész életem.

– Elfáradtál az út során? – kérdezi Adriana, miközben finoman megérinti a karomat. A mozdulat kedves. Figyelmes.

Mégis… túl intim, vagy nem is tudom, egy kicsit zavarba hoz.

– Csak nem aludtam ki magam – válaszolom.

– Akkor először pihenj. Aztán ráérsz megismerkedni mindenkivel, aki fontos. Mindent a maga idejében.

Hatásszünet, és úgy néz rám, mint aki egy színpadon készül előadni egy nagymonológot a Hamletből.

Mindent a maga idejében. Bólintok, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb mondata.

És lehet, hogy az is, csak valahogy úgy hangzik, mintha nem csupán a vacsoráról szólna.

Matteo újra megszorítja a kezem, és elindulunk a kikötőből az út, a parkolók felé. Bámulom fent, a hegyoldalban a színes házakat, visszanézek a tengerre, ahol jachtok, kis motorcsónakok és átkelőhajók élik vidáman az életüket. Capri, istenem! Ki hitte volna, hogy egyszer eljutok ide, ráadásul így, ahogy most eljutottam?

Majd kiugrom a bőrömből izgalmamban.

Adriana mellettünk sétál, könnyedén, úgy, mint aki hozzánk tartozik, ugyanakkor kicsit királynősen, a szalmakalapja alatt megfejthetetlen tekintettel.

A nap süt, a levegő sós és meleg, a város lüktet körülöttünk, és minden pontosan olyan, amilyen egy olasz szerelmes filmben lenne.

2. FEJEZET

A hotel viszont egyáltalán nem olyan, mint azok a szállodák, ahol eddigi életemben megszálltam.

Először arra tippelek, az a más benne, hogy ez régi, klasszikus téglaépület, gyönyörűen felújítva, és egy nyüzsgő utcáról belépve igazi, csendes menedéket ad. Aztán rájövök, hogy nem. Hanem az benne a különleges, hogy nem tapasztalom azt a furcsa, ideges rezgést, ami minden helyen ott van, ahol sok ember próbál egyszerre boldog lenni.

Itt valahogy nincs semmi erőfeszítés, mégis mindenki boldog.

Vagy legalábbis nagyon úgy néz ki.

– Ugye tetszik? – kérdezi Matteo, amikor átsétálunk a fényes, világos hallon.

Nem válaszolok rögtön, mert próbálom egyszerre befogadni a teret. A halványsárga falakat, a virágokat, amik pontosan ott vannak, ahol lenniük kell, a kertből bebólintó pálmákat, a fotelekben koktélozgató párokat, és azt az érzést, hogy itt minden kicsit szebb, mint a valóság.

– Ez már nem is hotel – mondom végül. – Ez egy… hangulat.

Matteo felnevet.

– Ezt mondom én is mindig.

Naná, hogy ezt mondja, most kezdem látni, hogy az ő élete csupa „hangulat”. Ő itt nőtt fel, ezen a szigeten, ami tele van efféle idilli butikhotelekkel, és ezermillió szépséggel, napsütéssel, tengerrel, virággal, pálmával és fagyival. Neki ez a „normális”.

Nekem meg az, hogy egy boncteremben a neonfény alatt próbálom kitalálni, mi történt valakivel. Zita szerint, aki a barátnőm, és aki évfolyamtársam volt, végül is én választottam jól, mert a pasik, azok a förtelmes szélhámosok, már nem élnek, amikor eljutnak hozzám. Amikor viszont az ő kezei közé kerülnek, akkor nagyon is élők és szemétládák.

Jó, ez a teóriája főleg a válása után erősödött fel.

De hát itt nem kell az én munkahelyemmel foglalkoznom. Itt napsütés és boldogság van.

A kontraszt hirtelen annyira abszurd, hogy elnevetem magam.

– Mi az? – kérdezi.

– Semmi. Csak most jutott eszembe, hogy az elmúlt héten még egy hullával beszélgettem fejben, most meg itt vagyok Caprin.

– És melyik volt kellemesebb? – kérdezi teljes komolysággal.

Ránézek.

– Szerintem nem tudnálak meglepni.

Felvonja a szemöldökét, aztán megcsóválja a fejét.

– De igen, te mindig.

A recepcióhoz lépünk, de nincs az a tipikus „bejelentkezős” jelenet. Nem kérnek papírt, nem néznek útlevelet, nem gépelnek.

Egyszerűen csak tudják, hogy itt vagyok.

– Jó napot, Sára – köszönt angolul a nő a pult mögött, mintha tegnap is itt lettem volna. – A szobájuk már kész.

Megállok egy pillanatra.

– Köszönöm – mondom, mert ilyenkor ezt mondja az ember, de közben azon gondolkodom, hogy vajon honnan tudja, ki vagyok, melyik a szobám.

Aztán eszembe jut, hogy Matteo mellett állok, és hirtelen minden logikusabb lesz.

Vagy legalábbis kevésbé kérdéses.

A szobánk a felső szinten van. Miután belépünk, automatikusan az ablakhoz szaladok.

A tenger ott húzódik a mélyben, teljes szélességében. Nem egy részlet, nem egy képeslapnyi szelet, hanem az egész.

– Oké – mondom. – Ez most már hivatalosan is túl szép és egyben hihetetlen.

– Ez csak a kezdet – morogja a nyakamba Matteo.

– Ez meg egy kicsit ijesztő.

Mögöttem áll, öleli a derekamat, és én egészen hozzá simulok.

– Ne gondolkodj ennyit.

Ez az a mondat, amit a legtöbb férfi rossz pillanatban mond.

De most nem, úgy látszik, ő nem tud rossz pillanatban mondani dolgokat.

Ez a mondat most inkább megnyugtat.

Megfordulok, és megcsókolom.

Hihetetlen, hogy idáig jutottunk! Az egész közös életünk, a múltunk egy őrületes rohanás volt, és most valahogy lassan feloldódik bennem a feszültség, az az elmebaj, amit a találkozásainkkor megéltem. Mert végre nem rohanunk, nem szervezünk, nem beszélünk arról, hogy „mi lesz”, hanem egyszerűen csak itt vagyunk.

Matteo csókja finom, de határozott, és ez az a pillanat, ahol minden egyszerűvé válik. A gondolataim elcsendesednek, kérdéseim sincsenek, és marad az, amiért az ember egyáltalán belemegy ilyen helyzetekbe.

Az érzés.

A közelség.

Az, hogy jó.

Az, hogy ő a jövő.

Valahol a háttérben mégis ott ácsorog az agyamban egy nagyon távoli megfigyelő.

Nem zavaró. Inkább érdekes, hogy ott van, és ilyesmiket figyel meg: mintha Matteo adna is, ugyanakkor vissza is tartana valamit. Nem tőlem. Inkább a helyzettől. Mintha mindig akarna magának egy kis tartalékot, szerelemből, szexből, szavakból, mondatokból, információkból.

De lehet, hogy csak képzelem, hiszen kulturálisan más gyökereink vannak.

És most nincs kedvem elemezni.

Később a teraszon ülök, a lábam felhúzva, és nézem a tengert.

A nap már lejjebb ment, a fény melegebb, minden kicsit aranyszínű.

Bent Matteo telefonál, olaszul. Gyorsan beszél, nevet is közben, aztán hirtelen komolyabb lesz, aztán megint könnyed.

Úgy kommunikál, mint amilyen ő maga.

Rugalmas.

Alkalmazkodó.

Talán ezért működik ilyen jól.

A telefonom rezeg.

Anya.

Mosolygok már attól, hogy meglátom, írt.

„HOLNAP OTT VAGYUNK!!! KÉSZÍTSD ELŐ A JELENETET!!! ”

Felnevetek. Ő mindig ilyen üvöltözősen, csupa nagybetűvel kommunikál. És a mondandója…

Na, az biztos, hogy ütős lesz, ha megérkeznek.

Ha valaki képes egy bármilyen, tökéletes vagy akár tökéletlen helyzetbe egy kis életet vinni, az az anyám. Csodálom, hogy még nem puffantotta le senki, csak a színpadon.

És hirtelen még izgatottabb leszek.

Mert eddig ez, a jelenetezés Matteo világa volt.

Holnaptól viszont érkezik az enyém is, az anyám jóvoltából, és a két világ találkozik.

Az ilyesmi ritkán marad észrevétlen.