A szerzőtől a Jaffa Kiadó gondozásában megjelent:

A Hellinger-Madonna

A herceg és a lányka

A papagájos ablak

A porcelánlány

Az utolérhetetlen Mr. Yorke

Holdfény szonáta

Ködkirálynő

Lány igazgyöngyökkel

Copyright © Mörk Leonóra, 2021

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Hegyi Péter

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Lektorálta Pusztai Tünde

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-570-8

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Kielégítő elfoglaltság híján az elme alkalmi szenvedélyeknek enged, amelyek gyakorta ártanak másoknak.

(Christiaan Huygens,
naplójegyzet egy lap margóján)

Cinóbervörös

Leiden, Hollandia
1651. május

A képre véletlenül talált rá a műteremben. A falnak fordítva bújt meg néhány keret nélküli, régi vászon között, mintha a festő szándékosan el akarta volna rejteni. Mások elől? Vagy maga elől, hogy örökre elfelejthesse?

A ruhája ujjával letörölte róla a port, odavitte az ablakhoz, és a fény felé fordította. Tágas, elegánsan berendezett szobát látott, a padlón barna-fehér márványlapok, a falon aranymintás, világosbarna bőrtapéta, az ablak előtt tűzpiros török szőnyeggel letakart asztal, rajta fémrácsos, felül kupolában záródó toronykalitka. A nyitott ablakon beáradó fényben, magas háttámlájú széken bájos, fiatal lány ül, lábánál fehér boroskancsó. Szalagokkal díszített, cinóbervörös japán selyemruhája földig omlik, alóla bordűrös alsószoknya és szürke cipő hegye villan elő. Kontyba fogott, sötét haját piros fésű támasztja meg, nyakában rövid igazgyöngysor, a fülében vízcsepp formájú fülbevaló. Kezében félig telt borospoharat tart, azzal próbálja meg kicsalogatni a kalitka lakóját, egy élénkzöld-narancssárga tollú, szürke fejű papagájt.

Profilból látszó arca elgondolkodó, a szemét lesüti, tekintetét elrejtik a hosszú szempillák. Finom vonalú száján alig észrevehető mosoly játszik. Látszólag a pohárra figyel, nehogy összetörje, míg óvatosan megdönti, hogy a madár bele tudja mártani a csőrét. Mégis éreznie kell, hogy a mellette álló férfi, miközben a jobb kezével a magasba húzza a kalitka ajtajának rácsát, szabaddá téve az utat a papagáj előtt, a bal kezét óvatosan a széke háttámlájára fekteti. Csupasz ujjai kis híján megérintik a lány nyakát. Ha elfordítaná a szemét a kalitkáról, a tekintete egyenesen a selyemruha kivágására esne.

Fiatal, magas férfi, hosszú sötétszőke haja a vállára hullik. Arcát árnyékba borítja széles karimájú kalapja, annyit mégis látni, hogy mosolyog. Amint fehér csipkezsabós, fekete ruhájában a lány fölé hajol, két karja közrefogja a széken ülő alakot. Talán, miközben kinyit egy ajtót, egy másikat bezár? Mögöttük félköríves átjáró, mintha csak arra várna, hogy a pár felálljon és átsétáljon a hátsó szobába, ahol mennyezetes ágy látszik, függönye hívogatóan széthúzva.

A jelenetet az előcsarnok kitárt ajtaja fogja keretbe, az aranyszegélyes vörös damasztfüggönyt félrevonták. Baloldalt hosszú nyeles felmosórongy támaszkodik az ajtószárnynak, nyele vastag, egyenes, merev. Mellette üres vizesvödör. Jobb kéz felől egy kisasztalon díszes lant hever, amilyenen Velencében a kurtizánok szoktak játszani, nyakáról színes szalag tekeredik a padló felé. A jobb alsó sarokban a festő szignója és az 1650-es dátum.

Hogy is szól a közmondás? Aki kinyitja a madárkalitkát, odacsalogatja a szerelmet.

Rézrozsdazöld

Hofwijck, Voorburg, Hollandia
1641. május

Később valahányszor visszagondolt az első találkozásukra, mindig a hattyúk jutottak eszébe. A hattyúk és a hajóút a Vlieten. A két jószág egész úton dühösen sziszegett, nem tetszett nekik a bezártság, bütykös csőrükkel időnként méltatlankodva megcsapkodták a ketrecük rácsát. Leentje elcsodálkozott, hogy ezek a kecses, hófehér madarak, amelyek olyan méltóságteljesen siklanak a csatornák rézrozsdazöld vizén, közelről ennyire gonoszak tudnak lenni. A fenséges állatokat csak a helytartó, a stadhouder hozzájárulásával volt szabad tartani, de új gazdájuknak, Huygens úrnak a herceg titkáraként nyilván nem okozott gondot megszereznie az engedélyt.

A két hattyú rosszindulatúan méregette Leentjét sötétbarna gombszemével, és ha odamerészkedett a ketrecükhöz, megpróbáltak orvul belécsípni. Hát ez a hála, amiért napok óta válogatott finomságokkal eteti őket? Sértődötten kiöltötte rájuk a nyelvét, aztán hátat fordított nekik, óvatosan végigegyensúlyozott a fenékdeszkákon, és letelepedett a bárka orrában.

A Leident Delfttel összekötő csatornán egymást érték a csónakok, ladikok, dereglyék, vitorlások, a part mentén a menetrend szerinti utasszállító hajó, a trekschuit haladt Hága felé. Leentje örült, hogy bárkát béreltek, nem a ló vontatta trekschuit mindig zsúfolt fedélzetére próbálták meg feltuszkolni a két mérges hattyút ládástul. És annak is örült, hogy az édesapja magával hozta, itt hajókázhat, nem kell odahaza Maria néni zsörtölődését hallgatnia. A néni szerint egy lánynak semmi keresnivalója az apja mellett, amikor az az üzleti ügyeit intézi, ezzel szemben kilencévesen már elég nagy ahhoz, hogy fehérneműt foltozzon, vagy elkísérje a nagynénjét a piacra.

A néni Amszterdamból költözött a bátyjához, miután az özvegyen maradt, és Leentje tudta, hogy úgy szereti őt meg a testvérét, mintha nem a nagynénjük, hanem az édesanyjuk lenne. Mégis unta a szentenciáit, amelyek mind ugyanazt a cél szolgálták: hogy őbelőle tökéletes holland háziasszonyt faragjanak. Amelyik lány gyakran néz a tükörbe, ritkán fon. A fiatalok azt hiszik, az idősek ostobák, az idősek azonban tudják, hogy a fiatalok ostobák. A gazda szeme hizlalja a jószágot, a gazdasszonyé teszi takarossá a házat. A bölcs férfi és a türelmes asszony a békés otthon és a boldog élet kulcsa. Az ilyen és hasonló közmondásokból a néni kifogyhatatlan készlettel rendelkezett, vagy legalábbis elegendővel ahhoz, hogy minden adandó alkalommal az unokahúga fejéhez vágjon egyet. Emellett olyan fáradhatatlanul kelepelt egész nap, mint szélmalom a csatornaparton, amit a kislány akkor is kimerítőnek talált, ha már régóta védekező süketséget fejlesztett ki.

Leentje maga alá húzta a lábát, és nekitámaszkodott a palánknak. A bárka mintha a bátyja festette tájképben úszott volna. Felül a tenger felé vitorlázó felhők és a hajó elől felröppenő szürke gémek, alattuk a csatorna sötétzöld vize a vízitök lebegő, sárga virágaival, a parton a szélben himbálózó, karcsú levelű sás, magas szilfasor, és azon túl egy-egy vörös téglás, oromzatos tetejű kastély, a kertben nyírott puszpángsövényekkel, amelyek olyan kacskaringós mintákat formáznak, akár a hímzés egy öreg kisasszony kézimunkatáskáján. Az ő úti céljuk is egy ilyen buitenplaats, vidéki udvarház volt, ahová a nyári hónapokra költöznek ki a gazdag polgárok, amikor a városokban elviselhetetlenné válik a csatornák bűze.

Mögötte nyikorogni kezdtek a csónakdeszkák: az édesapja végigsétált a fedélzeten, és leült mellé. A kislány elégedetten felsóhajtott. Hogyha meg kellett volna fogalmaznia, mikor érzi igazán boldognak magát, azt válaszolta volna, ha az egyik kezét az apja, a másikat a bátyja fogja. Biztonságot nyújtó, zárt kis világát valaha négy személy alkotta, egészen tavaly nyárig, amikor az édesanyja elutazott meglátogatni az Angliában élő rokonait, és az Apokalipszis egyik lovasa, a pestis elragadta. Leentje a mai napig úgy ébredt fel reggelente, hogy néhány öntudatlan, boldog pillanatig azt hitte, az édesanyja odalent várja a csúcstetős leideni téglaház ebédlőjében, ahonnan éjszakánként meggypiros spaletták zárják ki a sötétséget, és rámosolyog keményített főkötője alól. A fájdalom, hogy ezen a földön többé sosem látja, egy év alatt alig tompult a szívében, és tudta, hogy az apja ugyanígy érez.

Egy darabig barátságos csöndben üldögéltek, figyelték a bárka mellett elnavigáló szárcsacsaládot, a hajó keltette hullámokon magabiztosan manőverező anyukát és a nyomában ügyesen lapátoló kicsiket. Miután az utolsó fekete pelyhes, piros fejű fióka is eltűnt a parti sásban, a férfi megszólalt:

– Huygens úrnak van egy hozzád hasonló korú fia. Azért is javasolta, hogy hozzalak magammal.

Leentje szeme elkerekedett a csodálkozástól. Mi dolga neki egy vadidegen fiúval?

– Igazából négy fia van, meg egy kislánya. Ez a gyerek viszont más, mint a testvérei. Főleg amióta meghalt az édesanyjuk, és …

Cornelis van der Heyden hangja elakadt. Nem először tűnődött el rajta, vajon a legmagasabb körökben forgolódó, világlátott Constantijn Huygens, akinek már az apja is a helytartó bizalmi emberei közé tartozott, miért pont vele, a vagyonos, politikai szerepre azonban soha nem áhítozó kereskedővel osztotta meg, milyen aggodalmak gyötrik a második fia miatt. Talán mert amióta az üzlet összehozta őket – a diplomata drága flamand falikárpitokat rendelt tőle a hágai Pleinen álló házába –, megtanulták, hogy bízhatnak egymásban? Vagy mert mind a ketten tudják, mit jelent elveszíteni a feleségüket, akihez nem a kötelességtudat, hanem a szeretet fűzte őket?

A kislány várt egy darabig, majd hogy az apja nem folytatta a megkezdett mondatot, rákérdezett:

– Milyen hát?

– Félénk. Kicsit furcsa. Nagyon okos. Az apja azt meséli, másfél éves lehetett, még alig tudott beszélni, amikor az utcán megpillantott egy hintóból kiszálló elegáns hölgyet a két kis pincsijével, és rájuk bökött a mutatóujjával: egy tutya meg egy tutya az két tutya! Ehhez képest az apja mindenáron diplomatát akar faragni belőle, hogy a herceget szolgálja majd, ahogyan ő. Hát, ha abból a gyerekből udvaronc lesz, megeszem Huygens úr fekete kalapját, akármilyen széles a karimája!

A kislányból kitört a nevetés. Most már kíváncsi lett az ismeretlen fiúra, aki számtanpéldának látja a kutyákat, és ugyanúgy gyászolja az édesanyját, mint ő.

Ebben a pillanatban felhangzott a hátuk mögött a hajós kiáltása:

– Hofwijck!

A bárka közelebb húzódott a bal parthoz, ahol a fából ácsolt mólón túl terrakottaszín téglából rakott, háromszintes épület tűnt fel. Kazettás ólomüveg ablakai villogtak a napsütésben, kitárt zsalugáterei vidáman sárgállottak, a tetején ide-oda pörgött a bronz szélkakas.

– Hofwijck? Vagyis birtok kerttel? – fordult oda a kislány az apjához.

– Vagy olyan hely, ahová a tulajdonos elvonulhat az udvari élet elől – vont vállat a férfi. – Ki tudja, Huygens úr mikor melyik értelmét találja jellemzőbbnek? Nem lehet könnyű a helytartó mellett dolgozni. Még a gőgös Napkirály is fenségednek szólítja őt, hiába nem ez a hivatalos címe, a fiához az angol király nemrégiben adta feleségül a lányát, Mária királyi hercegnőt, és Frederik Hendrik herceg szigorúan ragaszkodik hozzá, hogy a rangjához méltóan bánjanak vele.

A hajó odasiklott a parthoz. Leentje segítség nélkül ugrott le a keskeny mólóra, aztán meg sem várva a többieket, végigszaladt a kavicsos ösvényen, és megállt a házat körülvevő, négyzetet formázó tó partján. A szabályos kocka alakú épület a hasonló vidéki udvarházakhoz képest szokatlanul kicsi volt, három szintjén mindössze két-két duplaszárnyú ablaknak jutott hely, közöttük klasszikus szobrokat ábrázoló, halványszürke falfestmények nézegették magukat a vízben. Legalul festett pergamentekercsen csupa nagybetű hirdette a birtok nevét: Hofwyck.

A hirtelen feltámadt szél vadul kergetni kezdte a felhőket a nap előtt. Fény és árnyék olyan szédítő táncot járt a vízen, cserepekre törve a ház tükörképét, hogy a kislány szeme belekáprázott, le kellett ülnie a tóparti padra. Miféle hely ez, hogy kibillenti a sarkából az eddig ismerősnek érzett világot?

– Huygens úr azt szokta mondani, neki két háza van: egy a föld felett, egy a víz alatt – szólalt meg mögötte az édesapja hangja. A gyerek bólintott: úgy érezte, most már mindent ért.

– Akkor ide-oda járkál a két világ között? Mint egy varázsló?

– Dehogyis, nem varázsló ő, csak költő! Meg zenész – legyintett a kereskedő, akiből tökéletesen hiányzott bármiféle poétikus hajlam. Pedig a családban időről időre felszínre tört az antwerpeni felmenőiktől örökölt művészi tehetség, legutóbb éppen Leentje bátyjában. Jan a leideni Pieterskerk mögötti latin iskolába járt, ahol faragott oroszlánfejek őrzik a diákokat, és a kapu fölött ott piroslik a város jelképe, Szent Péter két, X-et formázó kulcsa. Emellett pedig az egyre felkapottabb festő, Rembrandt műhelyében inaskodva tanulta a mesterségét.

Hofwijck bejárata a túloldalon nyílt. A férfi kézen fogta a lányát, és elindultak a fenyőkkel szegélyezett ösvényen, hogy megkerüljék a tavat. A fejük fölött összehajoltak az ágak, a levegőben gyantaszag keveredett a vadrózsa édes illatával. Leentje megállt, befúrta az arcát a rózsaszín szirmok közé. Ezeket a virágokat sosem szedték le, hanem hagyták, hogy lehullva termékennyé tegyék a fák alatti talajt, illetve, mint a házigazda fogalmazott az egyik versében, a szépség mulandó voltára emlékeztessék a hágai udvar dámáit. A kislány azonban nem ismerte Constantijn Huygens szimbólumokkal teli költészetét, csak beszívta a rózsák nyárillatát, majd az apja után futott.

Korallpiros

A házba félköríves, a velencei Rialtóra emlékeztető téglahíd vezetett, kétoldalt a korláton fehér szobrok szorították magukhoz homokkő virágcsokraikat. Keskeny folyosóról léptek be a fogadószobába, és a kislányt egyszerre elvakította a nyitott ablakokon át három irányból beáradó fény. A napsugarak ott táncoltak a padló fekete-fehér márványkockáin, a gondosan kifényesített, sötétbarna bútorokon, megcsillantak a sárgaréz csillár cirádáin, a kandallópárkányon álló ezüst gyertyatartókon.

Az ablakok között szabadon maradt falfelületen mindenhol festmények lógtak, többnyire arcképek. Az egyiken – sötét hajú, sápadt hölgyet ábrázolt, drága fehér csipkével díszített, fekete selyemruhában – felismerte a stadhouder feleségét, Amalia van Solmsot. A szép és okos német grófkisasszony történetét még az édesanyja mesélte el neki. Amalia Csehország elűzött királynéjának udvarhölgyeként érkezett a hágai udvarba, ahol azonnal felkeltette az akkori helytartó, Maurits orániai herceg féltestvérének, a női nem nagy barátjának, Frederik Hendrik hercegnek az érdeklődését. A férfi minden módon megpróbálta rávenni, hogy legyen a szeretője, a grófnő azonban kitartóan visszautasította az ajánlatot, míg végül ő győzött. A herceg feleségül vette, Amalia pedig nyolc gyereket szült a férjének, és a párizsi Luxembourg-palotára emlékeztető, elegáns udvart varázsolt a Binnenhofból.

A tanulságot, hogy minden nő maga dönti el, a szeretője vagy a felesége lesz-e egy férfinak, Leentje csak évekkel később értette meg. Egyelőre ott állt a verőfényben, szorosan az édesapja kezébe kapaszkodva, és tágra nyílt szemmel bámulta a szomszédos szobából eléjük siető házigazdát. Először félelmetesnek találta szigorú fekete ruháját, vékony, csontos arcát a pamacsszerű bajusszal, rövidlátóan hunyorgó barna szemét; nem tudhatta, hogy vastag lencséjű szemüvege nélkül szinte alig lát. Aztán a férfi elmosolyodott, és ettől egyszerre annyira barátságossá vált az arca, hogy a kislány önkéntelenül visszamosolygott rá.

– Isten hozta, Van der Heyden úr! – nyújtott kezet Huygens a kereskedőnek, majd a tekintete átvándorolt a gyerekre. – A fiához már volt szerencsém, de a kisasszonyhoz még nem!

– Ő a lányom, Leentje – tolta előrébb az apja a kislányt, aki erre kissé ügyetlen pukedlit vágott.

– Leentje? Vagyis Helena? – kérdezte a házigazda. Közelebb lépett, lehajolva szemügyre vette a kislány szépen rajzolt vonásait, cirmos kék szemét, a fehér főkötőből kiszabadult, világosszőke haját, egész formás, törékeny, porcelánbaba-szerű lényét, és bólintott. – Igen, illik hozzá ez a név. „Ez volt az arc, amelyért vízre szállt / ezer hajó, s amelyért Ilion / égbe nyúló bástyái földig égtek?” {1}

Az angol nyelvű idézet hallatán a kereskedő rendkívül buta arcot vágott. A francia mellett, amely nélkül nem boldogult volna a kétnyelvű hágai udvarban, jól beszélt ugyan angolul, nemcsak a szakmája, hanem a felesége miatt is, aki Yorkshire-ben látta meg a napvilágot. Ám a londoni udvarban otthonosan mozgó, sőt Jakab király által lovaggá ütött költő-diplomatával, Zuilichem lordjával ellentétben soha meg sem fordult a fejében, hogy Christopher Marlowe drámáit olvasgassa, vagy John Donne verseit fordítsa hollandra. Mire azonban eldönthette volna, mit válaszoljon, Huygens már odébb lépett, és kézen fogva a kislányt, odavezette az egyik ablak alatt álló, alacsony szekrényhez.

A négy ébenfekete, csavart lábra támaszkodó szekrényke keskeny fiókjaiban a házigazda a ritkasággyűjteményét tárolta, amelynek darabjait az utazásairól hozta magával: csigaházakat, kagylóhéjakat, ismeretlen állatok csontjait, irizáló madártollakat, egzotikus fűszereket kék mintás kínai porcelántégelyekben. Constantijn szerette a gyerekeket, és annyiban tényleg varázsló volt, hogy tudott bánni velük, ahogyan a felnőttekkel is, különben sem diplomataként, sem a szép hölgyek gáláns lovagjaként nem futott volna be fényes karriert. Leentje is bizalommal hallgatta, végighúzta az ujját a gyöngyházfényű kagylókon, a füléhez tartott egy tengeri óriáscsigát, hátha felfedezi benne a hullámok zúgását. Végül a férfi biztatására, hogy válasszon egyet a furcsaságok közül, kiemelt a legalsó fiókból egy vörös korallágacskát.

– Jó választás! A régi rómaiak szemmel verés ellen akasztottak korallt a gyerekek nyakába – állapította meg a férfi, aztán megsimogatta a kislány fejét. – Menj, keresd meg a fiamat, játsszatok odakint, amíg mi édesapáddal beszélgetünk!

Leentje a köténye zsebébe rejtette a korallágat, sarkon fordult, és kiugrándozott a házból, le a téglalépcsőkön, át a gyümölcsösbe. A két férfi utánanézett.

– Fény árad belőle – szólalt meg a házigazda.

– Igen, vidám kis jószág – bólogatott a kereskedő. – Mindenkit jókedvre derít.

Huygens felsóhajtott, és a fiára gondolt, aki kint kóborol egyedül a kertben. Miután meghalt az anyja, a gyerekből sokáig egyetlen szót nem lehetett kihúzni. A veszteség az egész családot megviselte, ám míg a testvérei lassan belenyugodtak a megváltoztathatatlanba, addig ő még fél évvel a temetés után is makacsul hordta hosszú gyászruháját. Igaz, az édesanyjával különösen közel álltak egymáshoz, két egyformán komoly, magába forduló, melankóliára hajlamos személyiség.

Az asszony a halála előtt egyedül ezt a gyerekét engedte magához az öt közül. Tudta, hogy nem sok ideje maradt hátra, valamennyi alkalommal hosszan és fájdalmasan vajúdott, végül az utolsó szülése után többé nem kelt fel az ágyból. A kisfiú akkor nyolcéves volt, vékony csontú és alacsony, fel kellett emelni, hogy az anyja átölelhesse. A férfinak összeszorult a szíve, valahányszor eszébe jutott a jelenet a felesége hálószobájában, az anyjába kapaszkodó, zokogó gyerek, az asszony sápadt, elgyötört arca, és a hangja, amint azt mondja:

– Gyere ide, édes kisfiam, hadd csókoljalak meg még egyszer!

Azóta négy év telt el, a fiú mégis gyakran felsírt éjszakánként, vagy zavaros szavakat kiáltozott álmában, napközben pedig rendszeresen visszavonult saját, belső világába, mintha láthatatlan falat húzott volna maga köré. A kisebb testvéreire ügyet sem vetett, a nálánál jó egy fejjel magasabb bátyjára viszont rendkívül féltékeny volt. Az idegenek nyugodt természetűnek hitték, mert soha nem emelte meg a hangját, nem sírt, nem mérgelődött, nem csapott zajt, mint más gyerekek. Az apját azonban nem lehetett megtéveszteni, tudta, hogy a magányos kisfiú lelkében viharok dúlnak. Mi lesz vele így, ha soha senkit nem enged közel magához?

{1} Christopher Marlowe: Doktor Faustus. Kálnoky László fordítása.