MONICA MURPHY

BIRTHDAY KISSES

A mű eredeti címe: Birthday Kisses

Fordította: Weisz Böbe

Copyright © 2022 by Monica Murphy

Hungarian Translation © Weisz Böbe, 2023

Hungarian edition© Művelt Nép Könyvkiadó, 2023

ISBN 9789635803361

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Az olvasóknak.

Köszönöm, hogy szeretitek Crew-t és Wrent.

LEJÁTSZÁSI LISTA

Meghallgattátok már az Egymillió csók egy életen át című regény lejátszási listáját?

Pretty – Coco & Clair Clair, Okthxbb

I Hate U <3 – Slush Puppy

Did We Change – From Indian Lakes

pink bubblegum – lavi kou

yeahyeahyeah – Scotch Mist

dream boi – tara-bridget

Deep in Yr Mind – James Wyatt Crosby

I’m Not in Love – Kelsey Lu

Are You In The Mood? – Bay Fraction

Forever – Night Tapes

A teljes lejátszási listát itt találod:

spoti.fi/3McPHVu

ELSŐ FEJEZET

WREN

Öt nappal karácsony előtt

DURUZSOLÓ BESZÉDRE ÉBREDEK, de csak lassan térek magamhoz a mély álomból. Aztán a szemem egyszer csak felpattan, és balra kapom a fejem, ahol Crew szokott aludni, de az ágy üres.

Hm.

Kinyújtom a kezem, megpaskolom a lepedőt, de az hűvös, vagyis Crew már jó ideje kibújt az ágyból. Ebben a kapcsolatban nem ő a korán kelő – az én lennék, különösen az utóbbi hónapokban.

Az oldalamra fordulok, az éjjeliszekrény felé, felemelem a telefonomat, és látom, hogy már elmúlt reggel nyolc. Azonnal felülök, kisimítom a hajamat az arcomból, és próbálom figyelmen kívül hagyni a mellemben hirtelen keletkező feszülést. Kimászom az ágyból, sietve belebújok egy régi Lancaster gimis pulóverbe, amelyet a mai napig szívesen hordok, mert puha és meleg. Kilépek a hálószobából, és elindulok a nem szűnő beszélgetés felé.

Valójában teljesen egyoldalú – a mély férfihang hallatán egészen átmelegszik a lelkem. Pontosan tudom, ki beszél, és azt is pontosan tudom, kihez. Megállok a konyhaajtóban, hogy onnan lessem meg őket, és mosoly ül ki az arcomra.

– Anyuci igazi álomszuszék, ugye? De nem baj, jár neki az alvás. Az éjszaka felében nem hagyod aludni, mert állandóan éhes vagy, te kis haspók.

Gurgulázó nevetés hallatszik, mintegy válaszként, és nem tehetek róla… könny szökik a szemembe. Az utóbbi egy évben annyira érzelgős vagyok. Mintha folyton pityeregnék valamin.

– Jaj, de édes pofi vagy. Most pont úgy nézel ki, mint ő. A legszebb kisbaba az egész városban. De az is lehet, hogy az egész államban. Sőt, a világon! Te vagy a legédesebb picuri madárka. Bár te inkább facsemete vagy, pici fűzfa. Igaz, ez becenévnek nem olyan szuper, mi? Talán meg kellene változtatnunk a nevedet. Szerintem mostantól Vörösbegynek foglak hívni. Vagy Szajkónak? Hm? Mit szólsz a Galambhoz?

Nem bírom tovább, belépek a parányi konyhánkba, hogy véget vessek ennek a sületlenségnek.

– Galamb? Ez a világ legrémesebb beceneve, nekem elhiheted – jelentem ki.

A férjem és a kisbabám egyszerre kapják felém a fejüket, és a mosolyuktól még a lélegzetem is eláll. Crew a konyhaasztalnál ül egy szál sötétzöld kockás pizsamaalsóban, a lányunk pedig az apja mellkasára hajtja a fejét, teljes átéléssel.

Meg is értem. Én is imádom odanyomni az arcomat a Crew nyaka és válla közötti ponthoz. Olyan finom ott az illata.

Mindenütt finom az illata.

– Nézd csak, megjött anyuci – dörmögi Crew, majd rám villantja őrjítő mosolyát. – Jó reggelt, hétalvó.

– Jó reggelt – mosolygok kettejükre. – Milyen késő van!

– Nem igazán. Sosem tudod rendesen kialudni magadat e miatt a kis rosszcsont miatt. – Felemeli Willow-t, ujjai rásimulnak a babánk pelenkás fenekére, mire Willow kalimpálni kezd. – Elkezdett nyöszörögni, de te még aludtál, szóval, gondoltam, besegítek.

– Mióta vagytok ébren? – Belépek a konyhába, az ujjam bizsereg, hogy átvegyem a lányunkat, és magamhoz szorítsam. Olyan bújós! Elhalmozzuk a szeretetünkkel, és néha félek, hogy teljesen elkényeztetjük, de Crew olyankor megnyugtat, hogy így is, úgy is el lesz kényeztetve, mivel Lancaster.

No de egy olyan Lancaster, akit szeretettel kényeztetnek el? Na, ez ritkaságszámba megy. A szeretet nem fog megártani a lányunknak. Csak erősebb lesz tőle.

– Több mint egy órája. – Elkezd gügyögni a lányunknak. – Csaptunk egy kis apa-lánya reggelt, ugye, Will? Ugye?

A szememet forgatom.

– Will? Az fiúnév.

– Nekem tetszik. És szerintem neki is. Ugye, Will?

Willow gurgulázik, a szeme csillog, ahogy az apjára mosolyog.

– Add ide, kérlek – határozottan kitárom a karom, és Crew közé teszi Willow-t, én pedig magamhoz szorítom. Arcocskáját odanyomja a nyakamba, és én beszívom az édes babaillatot. – Anyucinak hiányoztál ma reggel.

– Anyuci olyan hangosan horkolt, hogy biztos vagyok benne, egyáltalán nem hiányoztál neki. – Crew máris vigyorog, amikor ezt a megjegyzést dühös pillantással jutalmazom, amit persze nem gondolok komolyan. – Éhes vagy?

– Farkaséhes. – Az utóbbi öt hónapban végig szoptattam, és mindig éhes vagyok. Ez a gyerek állandóan enni akar, és bár imádom, hogy táplálhatom a kislányomat, sokszor úgy érzem, nem vagyok más, mint egy hullafáradt tejautomata.

– Készítek reggelit. Francia pirítós jó lesz?

Megrázom a fejem. Tudja, hogy ez a kedvencem, de…

– Még le kell adnom pár kilót.

Crew feláll a székről, odajön hozzám, és átkarol, így ölelésünkbe zárjuk Willow-t magunk között.

– Tetszel ilyen dús idomokkal.

– Már eleve dúsak voltak az idomaim. Most viszont akkora a mellem, mint egy lufi – nyavalygok halkan, de csak neki panaszkodom.

– A gyerekünket eteted. Naná, hogy nagy a melled. – A tekintete a mellkasomra siklik. A cicimen feszül a pulóver, amely a terhesség előtt tökéletesen illett rám. – Ne legyél magaddal ennyire szigorú! És nemsokára itt a születésnapod. Megérdemled a francia pirítóst.

– Jól van… – Megadom magam, mert teljesen értelmetlen Crew-val vitatkozni ilyesmin. Úgyis az lesz, amit akar. Nem mintha ezzel én nem járnék jól.

Leülök az asztalhoz, ölemben Willow-val, míg Crew tesz-vesz a konyhában, és elkészíti a reggelit. Sosem ilyennek képzeltem az életünket, de ilyen. Összeházasodtunk, megszületett az első gyerekünk, egy kicsi lakásban élünk az Upper West Side-on. És amikor azt mondom, kicsi, akkor azt a Lancaster-mérce szerint értem, mert Crew családja tulajdonában állnak a legnagyobb lakások, amelyeket a városban valaha is láttam. Az ingatlan-portfóliójuk óriási és lenyűgöző.

Crew egyik másodnagynénje, akinek sosem volt gyereke, pár évvel ezelőtt, nem sokkal az esküvőnk után elhunyt, és ránk hagyta a lakását. Nem várt és csodálatos gesztus volt, bár mivel a környéken soha nem látott magaslatokba szöktek az árak, Crew testvérei – mindketten ingatlanban utaznak – minden tőlük telhetőt megtettek, hogy rávegyenek minket a lakás eladására, mi nem voltunk hajlandók megválni tőle.

Inkább felújíttattuk az igényeinknek megfelelően, megőrizve az eredeti báját. A ház az 1800-as évek végén épült, és abban a pillanatban, hogy beléptem a lakásba, olyan reménykedő arccal fordultam a férjemhez, hogy felnevetett.

– Meg akarod tartani. – Nem is kérdés volt, hanem kijelentés. Tudta.

Bólintottam, odaléptem hozzá, a nyakába ugrottam, és szenvedélyesen megcsókoltam az ajkát.

– Igen! Légyszi…

Szóval beköltöztünk. Crew testvérei hülyének néznek minket, amiért egy ilyen „lyukban” akarunk lakni, de én imádom. Otthonos, hangulatos, és valahányszor belépek a bejárati ajtón, úgy érzem, itt a helyem. Három hálószobás, ami egyelőre sok hármunknak, de szeretnénk még gyerekeket. Egy napon úgyis kinőjük a lakást.

A gondolat is fáj, hogy el kell innen költöznöm.

Annyira belefeledkeztem az emlékeimbe, hogy csak akkor térek magamhoz, amikor a lányom belemarkol a hajamba, és jó erősen meghúzza. Felkiáltok, és az a huncut kislány kinevet!

Szó szerint kineveti az anyját!

– Lancasterebb, mint hittem – dünnyögöm a férjemnek, aki csak rám vigyorog a válla felett, majd folytatja a főzőcskézést.

Szerintem a Lancaster gimibe a mi időnkben járó lányok – és fiúk – dobnának egy hátast, ha megtudnák, hogy valakinek sikerült teljes mértékig háziasítania az évfolyam rettenthetetlen vezérét. Ez a változás nem csak az én érdemem. A férjem szeret itthon lenni. Barkácsolgat, megjavít ezt-azt. Műalkotásokkal állít be, és felakasztja a falra…

Rémes szag üti meg az orromat pont abban a pillanatban, hogy a mi kis hercegnőnk pukizik egyet, amitől – persze – megint felnevet.

– Még én is érzem – mondja Crew, miközben feltöri a tojásokat a tál felett.

– Megyek, és tisztába teszem. – Felállok, magamhoz ölelem Willow-t, kiballagok a konyhából, egyenesen a szobája felé tartva.

Amint belépek, átjár a nyugalom, szinte automatikusan vigyorgok, annyira imádok itt bent lenni. A falak és a függönyök krémszínűek. A kiságy halvány rózsaszín, és a hintaszékben egy jókora pink plüssmaci ül, a pofija tele rúzsosajak-nyomokkal.

Crew-tól kaptam. Ahogyan a lányunk szobájában a falon függő műalkotást is. Amikor felvetettem, hogy a festményt hozzuk át ebbe a szobába, Crew nem értette.

– Biztosan azt szeretnéd, ha ott lenne?

Határozott biccentés volt a válaszom. Úgysem tudott volna meggyőzni róla, hogy rossz ötlet.

– Sokat leszek abban a szobában. Szeretném ezt a képet nézni, amikor csak lehet.

Crew végül felakasztotta a kedvenc műalkotásomat a hintaszékkel szemközti falra, így valahányszor ott ülök a lányommal, a képet látom. Néha az éjszaka közepén résnyire széthúzom a függönyt, hogy az utcai lámpa fényét beengedjem a szobába. Aranyló derengésbe vonja a helyiséget, amely szinte álomszerű lesz tőle, miközben ringatom és szoptatom Willow-t.

Valahányszor az Egymillió csók egy életen át