Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Tiéd a főszerep (Tiéd a főszerep-sorozat 1.), 2020

Miénk a pillanat (Tiéd a főszerep-sorozat 2.), 2020

Neked megadom magam, 2021

Enyém a végszó (Tiéd a főszerep-sorozat 3.), 2021

Dario (Veszteség-sorozat 1.), 2022

Megtévesztő szerelem, 2022

Hazel (Veszteség-sorozat 2.), 2023

Amíg a szerelem el nem választ, 2023

Izlandi vakrandi, 2024

Copyright © Károly Melinda, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-87-7

Az embernek tudnia kell, hogy mikor kell változtatni valamin, mikor érdemes harcolni valamiért, és mikor kell feladni valamit.

July McQueen

PROLÓGUS

DARIO

Néztem a fiamat a sötét pincében, a gyér megvilágítású ringben, és ha halványan is, de láttam, ahogy Anthony egyre több ütést mér rá a bokszkesztyűbe bújtatott öklével.

De nem mozdultam, nem szóltam.

Most egy árnyék voltam csupán, amely meglapul a sötétben.

Viszont azzal is tisztában voltam, hogy ha megmozdulnék, akkor sem történne semmi. Colton rég nem lát mást maga körül, csak árnyakat. Nappal alszik, éjjel a várost járja, hajszolva az örömöket. Ám a mai kalandja a legvéresebb mind közül. A szemöldöke felrepedt, a sebből az arcára csurgott a vér, a soron következő ütések hatására egyre súlyosabb helyzetbe került. A fiam alig állt a lábán, ám az az átkozott Anthony még több vérre szomjazott.

– Állj fel! – kiáltott Coltonra, amikor a srác egy jól irányzott ütéstől megszédült, és elterült a földön. Szinte idáig hallottam, ahogy próbál levegőhöz jutni. Nem tudom, miféle erő munkálkodott a fiamban, de feltápászkodott, és féltérdre tolta magát. Az aggodalom mellett hihetetlen büszkeséget éreztem. Az alkarjával megtámaszkodott a combján, vett pár mély lélegzetet. Vele együtt lélegeztem én is. Most egyszerre dobbant a szívünk, és ugyanolyan fájdalom tombolt bennünk. Éreztem. Az én mellkasom miatta akart szétfeszülni, ő az elvesztett nőért akart meghalni.

– Állj fel, te kis szaros! – üvöltött rá Anthony, miközben folyamatosan körbe-körbe járta, hogy ingerelje a fiam, akinek a jobb keze erőtlenül lógott a teste mellett.

Néztem őt, és nem tudtam neki segíteni. Nem hagyta, akárhányszor próbáltam, mert ezt a csatát egyedül akarta megvívni. De az utat ebben az esetben sem jól választotta meg.

Így látni őt…, ennyire csalódottan és elkeseredve…

Korábban hitt abban, hogy megváltoztathatja a sorsát. Figyelmeztettem, hogy a vesztébe rohan, és végül igazam lett. Bár ne lett volna! Ez a métely felemészti őt.

Ahogy lábra állt, még szédelgett, de próbálta uralni a testét. Úgy küzdött, mintha nem akarná, hogy a holnap rátaláljon.

Feszülten figyeltem a fejleményeket, miközben azon voltam, hogy odalépek hozzá, és elmondom neki, amit gondolok. Hogy hiába állt fel a padlóról, veszíteni fog. Már eleve úgy jött ide, és úgy fogott bele ebbe a küzdelembe. A bánatból nem lehet elég erőt meríteni a győzelemhez.

– Táncoljunk! – nevetett fel Anthony, aki bár az elején kapott pár, jól irányzott ütést, meg sem kottyant neki, és most aprókkal alázta a fiamat. Szinte csak kóstolgatta, kergette, mint egy sebzett állatot.

Pontosan tudtam, hogy mikor méri rá a megsemmisítő csapást, hiszen nem egyszer bokszoltam már vele korábban. Coltonnal ellentétben én tisztán olvastam a mozdulatait. Ahogy elindított egy jobb horgot, elfordítottam a fejem, mert nem akartam látni, miként küldi Coltont a hőn áhított eszméletlenségbe.

De a hangokat sajnos nem lehetett kizárni a fejemből. A csattanásét és az azt követő puffanásét, ami pillanatok alatt bekövetkezett. Tudtam, hogy miért. A tekintetem már a földön elterült testre vetült.

Anthony leguggolt hozzá, és a füléhez hajolt.

– Szép álmokat! – mondta neki, a nevetése csengett a fülemben. A kezem ökölbe szorult, de igyekeztem fékezni az indulataimat. Nem voltunk egyedül, nem tehettem meg, hogy az ösztöneim felülkerekedjenek rajtam, és leleplezzem magam. Megnyugvás árasztott el, amikor ketten is odarohantak Coltonhoz, és próbálták észhez téríteni. Közben Anthony kiugrott a ringből, és egyenesen rám nézett. Nehezen vontam el a tekintetem a fiamról, mégis megtettem. Anthony gonosz mosolya az éjszínű szeméből is sugárzott.

Ő pontosan tudta, hol kell keresni a sötét alakokat. Biccentett a fejével, én pedig megértettem a néma jelzést, így a vastag fémajtóhoz léptem, és kimentem az utcára. Beálltam egy sötét sikátorba, hogy senki ne lásson. Elővettem egy szivart, meggyújtottam. Pár perc múlva Anthony jelent meg a kijáratnál, és körbenézett. Vett egy nagy levegőt, és ahogy kifújta, a lehelete szinte megelevenedett a hideg éjszakában. Amikor meglátott, elindult felém.

– Miami, a holtak városa – mondta, arra utalva, hogy nem kellene itt lennem. Tudtam én is. Sokat kockáztattam amiatt, hogy lássam a fiamat, de érte bármit megtennék. Számára nem, de Miami számára halott voltam. Itt ért véget az az élet, amit maffiavezérként éltem, ekkor költöztem Kubába, hogy végleg elhagyjam ezt a mérgező világot. Csakhogy egy darab mégis itt maradt belőlem.

Kifújtam a szivarfüstöt, és Anthonyra néztem, aki hanyag testtartással, oldalvást támasztotta mellettem a koszos falat.

– Arra kértelek, hogy vigyázz rá! – mondtam neki szárazon, miközben a fejemmel a terem irányába böktem. Ő is arra nézett, majd vissza, rám.

– Vigyázok is – vigyorgott rám. – Csak segítettem neki elájulni – tette hozzá.

A fogaim közé szorítottam a szivart, majd villámgyorsan mozdultam. Mire Anthony feleszmélt, a nyakánál fogva a falhoz szorítottam. Nem készült fel rá, ebből is látszott, mennyire nincs tisztában a képességeimmel.

– Ha még egyszer… – hajoltam közel az arcához – …ezt műveled vele… – szűrtem a fogaim között, de még mielőtt befejeztem volna a mondatot, ráfogott mindkét kezével a karomra, és leszakította a nyakáról, majd hörögve kapkodta a levegőt, és gyilkos tekintettel méregetett.

– A kurva életbe! – mérgelődött, és majdnem nekem rontott. Szerencséjére megfékezte a mozdulatát, mielőtt megölhettem volna. Mert isten látja a lelkem, tényleg erre vágytam. – Mi a faszt akarsz? – kérdezte, a hangja tele volt indulattal. – Azt akarod, hogy más végezze ki helyettem? – szívta meg az orrát, és nagyot köpött maga mellé. – Mert akkor nem kelne fel a padlóról, azt garantálom – mutatott rám fenyegetően.

Nem válaszoltam, csak beleszívtam a szivarba, és lassan kifújtam a füstöt. Néztem, ahogy szertefoszlik a levegőben, és ahogy tisztult előttem a kép, Anthony tekintete rajzolódott ki.

– Már nem parancsolsz nekem – közölte tárgyilagosan. – A holtak nem beszélnek, nem jönnek ide, és legfőképp nem fenyegetőznek – hangsúlyozta.

– Jól mondod – húztam félmosolyra a szám. – Csak egy üzenetet hoztam a pokolból.

Anthony kieresztette a tüdejében rekedt levegőt, és felnevetett. A korábbi feszültség egy pillanat alatt elillant.

– Inkább rumot hoztál volna – lépett felém, és megölelt.

Bár kegyetlenebb volt nálam, és sokkal vérszomjasabb, mégsem felejtette el, hogy barátként mondtunk búcsút egymásnak.

– Mi a terved? – kérdezte.

– Az én terveim mind kudarcba fulladtak – közöltem vele. – Ezért érdekelne, hogy te mire jutottál.

Anthony egy pillanatra lehorgasztotta fejét. Tudtam. Már ennyiből tudtam, hogy kurvára nem fogok örülni a válaszának.

– Megadom neki, amire vágyik.

– Mégpedig?

Hosszan nézett a szemembe, majd megvonta a vállát. Mintha semmiség lenne. Mintha nem lenne veszítenivalóm.

– A bosszút – ejtette ki a száján.

A bosszú… – ismételtem a szót. Akár hívhatnánk szenvedélynek is, ami meggátol minket abban, hogy boldogok lehessünk. És mit ér a bosszú, ha nem tesz boldoggá minket? A harag sem viszi az embert előrébb, hát akkor az, ami még annál is rosszabb tanácsadó? A bosszú aljas érzés, ami a markában tart, és ha elszáll, ugyan mi marad utána? Még nagyobb üresség, mint ami korábban gyötörte az embert.

– Kell lennie más megoldásnak – mondtam gyorsan, ellentmondást nem tűrve.

– Vagy ez – szólt Anthony –, vagy a halál.

– Te csak szélsőségekben tudsz gondolkodni.

Az egykori első emberem rám nézett. A tekintete még mélyebb, még sötétebb lett.

– Szüksége van ellenségre, gyűlöletre és bosszúra – mondta, a hangja pedig pengeként hasított a levegőben. – Csak így küzdi le a félelmét.

– Miféle félelemről beszélsz nekem? – háborodtam fel. Az ember a haragtól vakmerővé válik. Ostoba dolgokba hajszolja magát. És mindig későn bánja meg a tetteit. Én inkább ettől tartottam, nem pedig a félelemtől.

Anthony a vállamra tette a kezét, de lesepertem onnan. Lehet, hogy már nem én parancsolok neki, de azt az eszébe kell vésnie, hogy ugyanolyan fenyegetést jelenthetek neki, mint régen. Most sem barátkozni jöttem.

– A fiad… – kezdte mégis, nyugodt hangon, uralva az érzéseit, akár egy jó katona. Nem hiába volt a legjobb emberem. – Most nem önmaga. Nincs túl a gyászon – sorolta, de ezzel semmi újat nem árult el. – Viszont amit nem tudsz, azzal nekem nap mint nap szembe kell néznem. Ha nem volna benne ennyi gyűlölet, már rég feladta volna. Elemésztené a fájdalom. És ez az, amitől fél – halkult el. – Fél érezni. – Itt hagyott egy lélegzetvételnyi szünetet, majd kimondta a nyilvánvalót. – Fél élni.

Pár perc csend követte a szavait. Néztem, ahogy az utcán nagy sebességgel elhúz előttünk egy autó, maga mögött hagyva minket a kínzó csendben.

Döntenem kell.

Egyszer már hibáztam, és féltem, megint úgy engedem el Coltont, mint akkor. Mert Kubában hagytam, hogy a maga feje után menjen. Hogy azt tegye, amit jónak lát. Sajnos, alighogy betette a lábát ebbe a világba, a szeme láttára omlott össze és vált porrá minden.

Jillian meghalt.

És nem akartam, hogy ő is odavesszen.

Eldobtam a szivart, majd Anthonyra néztem.

– Akkor tanítsd meg neki, hogyan élje túl! – mondtam, és elléptem mellőle.

Keserű ízt éreztem a számban, de tudtam, Anthonynak igaza van.

Nincs más út.

Mert nincs más kiút.

És így kell Colton mellé állnom.

ELSŐ FEJEZET

COLTON

A belvárosban bérelt lakásomba léptem, és még arra sem voltam hajlandó, hogy felkapcsoljam a villanyt, egyenesen megcéloztam a fürdőt. Már több hónapja sínylődöm ezen a nyomorult helyen, nem is értem, hogy nem döglöttem még meg. Kerestem a bajt, elébe mentem, ám hiába. Még Anthony sem tudott egy rendeset ütni. Neki ez csak játék, és minden percét élvezi, ha padlóra küldhet.

És ez csak egy újabb seb, néztem a fürdőszobatükörbe, hogy megvizsgáljam az összevarrt szemöldököm, miután itt már célzottan kapcsoltam fel a lámpát. Begyógyul. Minden kibaszott sérülésem begyógyul, sóhajtottam magamban, és megkapaszkodtam a mosdó peremében. Úgy szorítottam, hogy elfehéredtek az ujjaim. Lehorgasztottam a fejem, majd némán felüvöltöttem. Mert az a seb, ami a szívemen keletkezett, nem akart ilyen könnyen begyógyulni. Minden egyes lélegzetvételnél éreztem, ahogy éles fájdalom szúr a mellkasomba, és azt akartam, hogy vége legyen. Nem akartam még egyszer levegőt venni, és elviselni a kínt, ami gyötört.

Felemeltem a fejem, újra a tükörbe néztem. Az arcomra kiült minden, amit éreztem. Az üres tekintetemmel szembesültem, amiből kihalt a remény és a szeretet. A bőröm elszürkült, a beesett szemem alatti karikák sem arról árulkodtak, hogy bármennyit is pihentem volna az elmúlt hetek során. Nem. Ezen az arcon egyetlen ismerős vonást sem véltem felfedezni abból az emberből, aki korábban voltam.

Akár egy idegen, mondtam magamban, ahogy megcsóváltam a fejem. Egy olyan ember, aki legszívesebben leköpné a saját tükörképét.

Erőt vettem magamon, lerángattam a ruháimat, majd beálltam a zuhany alá, hogy a forró víz ellazítsa fáradt izmaimat. A két tenyeremet a csempére fektettem, hogy megtámaszkodjak, és hagytam, hogy a magasból áztasson a jóleső vízpermet. Számos helyen volt zúzódásom, kék-lila foltok csipkézték a testem, de nem bántam. A fizikai fájdalom kellett nekem. Szükségem volt rá, hogy elnyomja a lelkemet tépázó mérhetetlen dühöt. Igen. Dühös voltam. Felfogni is képtelen, hogy a sorsom ilyen irányt vett. Hogy nincs velem Jillian és… Nélküle az egész élet fénytelen. Nem láttam ebben a fakó világban más megváltást, csak a bosszút. Az utcákon háborúk dúltak, de nem úgy, mint ahogy azt az ember elképzeli. Ezek a gyilkosságok éjjel történtek, félelmetes árnyak bújtak meg a sötétben, és a kellő pillanatban lecsaptak az emberre. Anthony próbálta kordában tartani a dolgokat, irányítani azt a csapatot, amit apám örökségül ráhagyott, de ez csak átmeneti állapot. Előrébb nem jutott, mindössze képes volt megakadályozni, hogy további területeket foglaljanak el a detroitiak. Ami engem illetett, én nem kértem belőle. Nem akartam megtört emberként olyanokat vezetni, akiknek a célját nem éreztem a magaménak. Már nem. Az én célom egyébként sem az volt, hogy megmentsem őket. El akartam pusztítani ezt a világot.

Csakhogy… Ez a világ elpusztíthatatlan. Ha egy elhullik, jön helyette száz és száz, aki hatalomra éhes, és egyre kegyetlenebbek lesznek. Ennek a játéknak nincs vége. Nem lehet gyökerestül kitépni a rosszat, mert olyan mélyen fúrta már magát a földbe, hogy bármikor képes a felszínre törni.

Ott van mindenhol a korrupció, a zsarolás, a prostitúció, az alkohol- és kábítószer-kereskedelem. Csak hogy néhányat említsek a szerteágazó hálózat tevékenységéből.

Kevés vagyok én ide. Kevés ehhez egy nemzet is. Megszoktuk, hogy a dolgok így mennek, alkalmazkodtunk ehhez, mert hiába küzdünk ellene, csak a határvonalat tudjuk tartani.

A derekamra tekertem a törülközőt, és besétáltam a hatalmas nappaliba, majd a konyhai részhez érve feltekertem egy üveg rum nyakát, és töltöttem magamnak egy pohárral.

– Kérsz te is? – kérdeztem apámat, aki a sötét szoba egyik foteljében ült. Kintről szűrődött be némi fény, ami rávetült, és már akkor megpillantottam, amikor beléptem a helyiségbe. Egyszerűen nem értettem, miért akar magával rángatni Kubába, miért nem adja fel a próbálkozásait. Nem kellene itt lennie, hogy kockára tegyen mindent, ami a biztonságát jelentette, és vele együtt Hazelét is, mégis itt van. Kiszabadult a maffia karmai közül, és megmentette a nőt, akit szeretett. Hazellel Kubába menekültek, és ahelyett, hogy élvezné az új életét, velem foglalkozik.

Apám megmozdult a fotelben, kissé előre dőlt, hogy jobban láthatóvá váljon a halvány fényben.

– Jöhet! – mondta szárazon. Kelletlenül elővettem még egy poharat a szekrényből, töltöttem neki is egy italt, majd hosszú léptekkel odaléptem hozzá, hogy a kezébe nyomjam. Miután elvette tőlem, és belekortyolt, leültem vele szembe, a másik fotelbe. Sokáig nem szólt hozzám. Hallottam, hogy olykor élesen beszívja a levegőt, és megpróbál belekezdeni a mondandójába, ám a szavak elhalnak, mielőtt még kiejthetné őket. De legalább itt volt, nem maradtam egyedül. Többet jelentett ez nekem, mint azt valaha hittem.

– Még nem késő kiszállni – mondta, ahogy erőt vett magán.

– Tudom – bólogattam, majd a számhoz emeltem a poharat. – De nem nyugszom, amíg meg nem találom azt a szemetet, aki Jillian haláláért felelős.

Apám nagyot sóhajtott.

– Egy egész dinasztiát kellene elpusztítanod.

– Akkor még többet kell edzenem – vágtam hozzá hanyagul.

Megcsóválta a fejét, majd letette a poharát az előtte álló kisasztalra.

– Nem vagy gyilkos – közölte. – És nem is akarom, hogy azzá válj. Gyere velem Kubába, fiam! Ott minden más lesz. Még nem késő… – halkult el. – Még nem veszett el a lelked.

Hosszan néztem az előttem ülő férfira, aki még most is olyan tartással bírt, amelyre csak kevesen képesek. Kivívta magának a feltétlen tiszteletet és megbecsülést, amit még mindig kellő magabiztossággal kezelt. Csak egyet csettintene, és hadak sorakoznának fel mögé. Dario Moran neve itt átok, és egyben a megváltás is sokak számára.

Én pedig a fia vagyok. A nevét viselem, amely billogként égett belém. Levakarhatatlan mocsok szennyezte a bőrömet már a születésem pillanatában. Hiába nem voltam része az életének. Hiába próbált anyám távol tartani tőle. A vére csordogál az ereimben, amit a szívem rendíthetetlenül pumpált, mintha csak azt zakatolná: élned kell. Éreztem az erőt, amit magában hordoz. Éreztem, hogy pezsgésre vágyik, és át akarja venni az uralmat felettem.

– Hány életet vennél el Jillianért cserébe? – kérdezte, mire dühös lettem, és egyre erősebben szorítottam poharat. – Mit ér akár egyetlen gonosz lélek is, ha elvesz belőled egy darabot?

– Én már menthetetlen vagyok.

– Nem! – csattant fel. – Ne beszélj így! Az én fiam vagy. Erős, kitartó és jó – mondta, majd lehorgasztotta a fejét. – Az egyetlen jó rész, ami megmaradt belőlem. Amit nem mocskolt be ez a világ.

– Apám… – ráztam meg a fejem. – Ne akarj megmenteni! – álltam fel. – Nem fog menni.

Követett a tekintetével, ahogy a konyhapulthoz léptem, és feltöltöttem a poharam rummal. Az ital segített ellazulni, és ha kiütöttem vele magam, legalább képes voltam pár órát aludni.

– Rendben – állt fel ő is, begombolta az elegáns zakóját, majd kisimította magán az anyagot, hogy kifogástalan legyen a megjelenése. Vagy talán csak azért, hogy elodázza az időt, amíg összeszedi a gondolatait. Feltételeztem, hogy ez a búcsú pillanata. Több hónapja várok arra, hogy feladja. Hogy ne jöjjön többé, és engedje, hogy magába zárjon a sötétség. Jobb, ha nincs a közelemben. Mellette könnyebb volt léteznem, és ez marhára bosszantott. Nem akartam egy ilyen emberre támaszkodni, és nem akartam érezni, hogy mennyit jelent nekem. Itt volt, amikor a legmélyebb fájdalmat éltem át. Vigyázott rám, megölelt, és kurvára nem mozdult mellőlem. Vigaszra leltem nála, de nekem másra volt szükségem. Tombolni akartam, elereszteni a dühömet.

– Nem ezt az utat szántam neked – nézett rám, és pár lépést tett felém. – Nem akartam, hogy kövess. – Megállt, a bejárati ajtóra nézett. – De mégis itt vagyunk. – Vett egy nagy levegőt. – A bosszú, amire szomjazol, könnyen útjára engedhető úgy is, ha nem vagy részese – vetette fel kétségbeesésében.

– Adjak rá parancsot? – kérdeztem.

– Megteheted – mondta, majd megrándult a válla. – Vagy megtehetem én is – lépett még egyet felém, és a szemembe nézett. – Bármire képes vagyok érted.

Hevesen megcsóváltam a fejem.

– Nem – tiltakoztam. – Menj el, és hagyd már végre magad mögött ezt az életet! Felejts el!

– Fiam…

– Kurvára hagyj itt, értetted?! – kiáltottam rá, és ha nem láttam volna a saját szememmel, el sem hiszem, hogy összerezzent. – Egyáltalán nincs szükségem rád.

El kell mennie. Valahogy meg kell győznöm róla. Élnie kell a saját életét. Én már nem létezem, értse már meg! Neki ott van Hazel. Boldog vele. Nem akartam, hogy tovább vesztegesse rám az idejét.

– Hát, ennyi? – húzta félmosolyra a száját, de csak a csalódottság tükröződött a szemében. – Itt a vége?

– Itt – nyomtam meg a szót.

Apám megint az ajtóra nézett, amely hívogatta ugyan, de képtelen volt felé lépni.

– Elmegyek – bólogatott apám, mintha magát is meg akarná győzni, hogy ezt kell tennie. – De nem fogom hagyni, hogy megcsonkítsd a lelked. Mert a bosszú csak egy rideg társ. Ha megtanulod, hogyan tartsd távol magadtól, többé nem avatkozom a dolgaidba. De ha engedsz neki, és hagyod, hogy bekebelezzen… – szívta fel magát, a felsőteste majdnem a kétszeresére dagadt. – Számíts arra, ha beteljesül, ellened fordul.

Elnéztem, nem bírtam állni a tekintetét. Meg akart menteni. Oké. Felfogtam. Mi több, éreztem. Ahogy azt is, mennyire dühíti, hogy tehetetlenné vált. Ostobának hitt. Önfejűnek. De én tudtam, ki vagyok.

Colton Moran.

Egy leszármazott.

A hatalom örököse.

És egy lélekvesztett fickó, akin nem lehet sebet ejteni.

MÁSODIK FEJEZET

COLTON

Megálltam apám régi háza előtt a kocsimmal, percekig bámultam az épület bejáratát. Ebben a házban lakott a nagyapám is, akit sosem ismertem, de azt tudtam, hogy itt lőtték agyon. Talán pont ezen a helyen – néztem a lábam alatt a betonra, miután kiszálltam az SUV-ből. Nem volt látható nyoma, de vér szennyezte a házba vezető utat.

Ha bemegyek – mert bizony bemegyek –, akkor magam mögött kell hagynom az eddigi életemet. Ez volt a képzeletbeli határvonal, amit sosem léptem át. De nem fogok tétova faszként itt szobrozni.

Nagy levegőt vettem, és megindultam. Az ajtó még azelőtt kinyílt, hogy odaértem volna. Egy ismerős alakkal találtam szembe magam.

– Vincent – mondtam ki az embernek, aki hónapokkal ezelőtt megmentette az életem. Nem voltam boldog tőle, és hálát sem éreztem miatta. Hiszen a lelkem odaveszett. Most is csak biccentettem felé köszönés helyett, és rideg arckifejezéssel léptem be a házba.

– Anthony már várja magát az édesapja régi irodájában – jelezte rögtön, amint bezárta mögöttem az ajtót, és követni kezdte a lépteimet. – Elkísérem – ajánlotta készségesen.

– Semmi szükség rá – mondtam, anélkül, hogy ránéztem volna.

– Parancsára, uram! – hallottam a hátam mögül, és erre már megfordultam. Vincent megállt, nem is nézett rám, hanem a padlóra szögezte a tekintetét.

Meglepett, de hamar túltettem magam rajta.

Helyes, mondtam csak úgy magamnak, és folytattam az utam.

Nem hiányzik, hogy bárki is a nyomomban loholjon.

– Maradj! – mondtam Anthonynak, ahogy beléptem az irodába, mert amint meglátott, azonnal felállt a székből. Kérdőn felvonta a tekintetét, és végigmért.

– Nos, ha itt vagy, az csak egyet jelent… – kezdett bele, majd ellépett az asztaltól, és az üres székre mutatott. – Az a te helyed.

Némán bámultam az üres székre, ami akár egy trón, úgy díszelgett a sötét, antik bútorok között. Szinte éreztem a levegőben a szépen megmunkált fa illatát és az ezernyi titkot, amit ezek a bútorok magukba zártak, és némán őriztek. Ahogy elmentem a bútor mellett, végighúztam a tenyerem a vastag, nehéz asztallapon, és a tátongó székre néztem. Anthony le sem vette a szemét rólam, éreztem a tekintetét magamon. Aztán hanyagul levágódtam a székbe, majd felé fordultam.

– Akkor, kezdődjön a játék!

Anthony begombolta a zakóját, és lassan a velem szemközti fotelhez sétált, majd leült, a kezét a karfára tette. Ahogy megfeszült rajta a ruha, láttam, hogy két fegyver rajzolódik ki a hóna alatt. Félmosolyra húztam a szám. Én már rég éreztem a vállamon hevedert és az oldalamon pisztolytáskát, amely elrejti, mégis könnyen hozzáférhetővé teszi a gyilkos fegyvert.

– Ami a közeljövőben történik, azt még véletlenül sem nevezném játéknak – mondta feszült hangon. – Szóval, ha csak szórakozni jöttél ide, akkor… – Felemeltem a kezem, mire elhallgatott.

Lehet, hogy Anthony egy vadállat, de a lojalitása megkérdőjelezhetetlen. Tudtam, hogy bármikor meghalt volna apámért, és abban is biztos voltam, hogy engem ugyanúgy védelmezne, holott nem szolgáltam rá a tiszteletére. Én csak egy fiú voltam a szemében, aki megörökölte a hatalmat. Nem tettem érte semmit. Mégis behódolt nekem, mert számára a maffia szabályai fontosabbak voltak bárminél. Ő ebben nőtt fel, egész életében egy olyan embert szolgált, akinek minden parancsát vakon teljesítenie kellett. Vezető egyéniség, akitől nem áll távol a holtak világa. Egy seregnyi embert küldött már pokolra, és ahogy ránéztem, tudtam, bizony ő is ott áll, a tornác szélén, és élvezettel lesi eljövendő sorsát. Az apja még a nagyapámat szolgálta, aki a csapatokat vezényelte, és kiemelkedően jó katona volt. A vérét áldozta a családért. A halála után a nagyapám hamar maga mellé fogadta Anthonyt, és amint elég erősnek érezte, kinevezte első emberének. A legfiatalabb volt, aki ezt a címet birtokolhatta, de hamar bebizonyította rátermettségét. Aztán a nagyapám halála után apámat kísérte ezen az úton, és most itt ül velem szemben.

A tekintete szinte szúrt, miközben arra várt, mit fogok mondani. Gőzöm sincs, miféle gondolatok foglalkoztatták, de ha őt nem tudom meggyőzni, hogy mennyire elszánt vagyok, akkor a többi emberünket sem fogom. Márpedig ahhoz, hogy célt érjek, mindenkiben el kell oszlatnom a kételyt.

– Jó stratégaként tisztában vagyok vele, hogy ez egy háború, ahol vezetnem kell a katonákat – kezdtem. – Szóval ahelyett, hogy a rátermettségemet vitatnánk meg, inkább azt vegyük át, hol is kezdjük az ellenség kiiktatását.

Anthony erre kényelmesen hátradőlt a fotelben.

– Milyen szerepet szánsz nekem? – vonta fel a szemöldökét.

– Te leszel a tanácsadóm – mondtam azonnal, erre láng lobbant a szemében.

– A francokat! – csattant fel. – Nekem az utcán a helyem – ellenkezett. – Ismered a képességeimet, tudod, hogy nincs számomra lehetetlen. És őszintén? – horkant fel, lesújtó pillantást mérve rám. – Nélkülem egy napig sem bírnád odakint.

– Ne aggódj, nem iktatlak ki! De ezt a szerepkört nem bíznám másra – mondtam. – Ugyanúgy mellettem leszel, csupán a feladatköröd bővül.

Megkönnyebbülten fújt egyet.

– Ki lesz az első embered? Gondolom, már ezt is kitaláltad. – Tisztán éreztem a gúnyt a hangjából.

– Vincent – mondtam, mire felnevetett.

– Vin…? – Meg akarta ismételni, de nem bírta kimondani, szinte megfulladt a nagy hörgéstől. – Nem mondom, máris megleptél.

Felálltam, az ajtóhoz léptem, majd kiszóltam rajta, mire az imént említett személy azonnal megjelent.

– Vincent, maga lesz az első emberem – mondtam neki mindenféle bevezető nélkül, amint belépett, és bezárta maga mögött az ajtót. Némi zavarodottságot láttam az arcán, miközben rólam Anthonyra kapta a tekintetét, majd megint visszanézett rám.

Nem, haver, ez nem vicc!, jeleztem felé a tekintetemmel, mire azonnal kihúzta magát. Alaposan utánanéztem a fickónak. Apám egyik bizalmasa volt. Apám egyszer kiszagolta, hogy valaki elárulta a csapatból, fogalma sem volt, ki lehetett az. És akkor Vincentre osztotta a megfigyelő szerepét. Nekem ennyi elég volt ahhoz, hogy meggyőződjek, mennyire megbízható. Ezen kívül kiválóan bánt a fegyverrel, de azt is tudtam, hogy a késekért rajong igazán. Afféle csendes gyilkosként emlegették az éjszakában.

– Ezt nem hiszem el… – dünnyögte Anthony az orra alatt. Úgy láttam, ideje neki is felnyitni a szemét.

– Vincent – mondtam, miközben már elindultam vissza, az asztalhoz. – Magánál vannak a tőrök? – kérdeztem, bár biztos voltam benne, hogy feleslegesen. Meglepődött ugyan, hogy honnan tudok erről, mégis hamar felfedte. Az övére erősített tokhoz nyúlt, kiemelte belőle, majd marokra fogva megmutatta őket.

Nagyszerű.

– Szögeld Anthonyt a fotelhez, de ne essen baja! – adtam ki a parancsot, mire Anthony mozgásba lendült, hogy kirántsa a fegyverét. De nem volt elég gyors, mert Vincent máris reptette a levegőben a tőröket.

– A rohadt anyád! – sziszegte a fogai között Anthony, mire leültem, és ránéztem. Hallottam, ahogy a levegőt szinte átvágják a tőrök, végül a fotelbe álltak bele, amivel Anthonyt mozgásképtelenné tették. A zakóját több helyen odatűzte a háttámlához és a karfához, kísérve a teste vonalát, ahogy a nadrágját is – a nem kevésbé kényes részeken. Rámosolyogtam Anthonyra, aki döbbenten vizsgálta magát, majd kiszakította a ruháját a tőr fogságából. Tudtam, ha arra kérem Vincentet, hogy ölje meg, akkor most a saját vérében fürdene.

– Egyet elhibáztál – mért Vincentre megvető pillantást, és az egyik kést kihúzta az alkarjából. Javára szóljon, hogy mindezt egy hang nélkül tette. Vincent elé hajította a véres fémet, amely halk puffanással landolt a vastag szőnyegen.

Vincent kissé oldalra billentette a fejét, úgy vizsgálta Anthony vérző karját, a vér közben átütött az anyagon, és áztatni kezdte a méregdrága, világos színű szövetet.

– Nem voltam bemelegítve – indokolta hanyagul. – De szívesen összevarrom – ajánlotta.

– Milyen kedves tőled, baszd meg! – rándult meg Anthony arca. – A ruhámat is megstoppolod?

Vincent csak fújt egyet.

– Akkor ezt a témát tisztáztuk? – kérdeztem Anthonytól, aki felém fordította a tekintetét. A szeméből düh áradt, de megbújt benne más is. Talán… – tűnődtem el, ahogy figyeltem, és a felismerés megbénított. Ez az átkozott végre felnéz rám.

– Részemről rendben – mondta.

Vincent, aki most bizonyította hűségét és szolgálatkészségét, szintén megszólalt.

– Megtiszteltetés, uram – biccentett a fejével, mintha ezáltal kissé meg is hajolna.

– Akkor menjünk ünnepelni! – csaptam össze a tenyerem. – Mit javasolsz, Anthony? Hol üssük el az időt? Hol érdemes bemutatkoznunk a detroitiaknak?

Anthony farkasvigyort villantott.

– Egyből a darázsfészekbe nyúlsz? – kérdezte, de látszólag nagyon tetszett neki a merészségem.

– Eszemben sincs – álltam fel, majd mindkettőre ránéztem. – Mint mondtam, csak bemutatkozunk nekik.

Vincent megköszörülte a torkát.

– Azonnal mozgósítom az embereket – mondta, és miután egyetértően bólintottam, távozott.

Anthony is felállt, és hosszan méregetett.

– Csupa meglepetés vagy, te fiú!

Fiú?

Hát, rohadjon meg, amiért ezt így idekente nekem!

– Te csak szedd rendbe magad, ahelyett, hogy udvarlásra pazarolod a drága időmet!

Anthony felém lépett, hogy nyomatékosítsa a mondandóját.

– Vigyázz a szádra, fiú! Apádat nemcsak szolgáltam, de tiszteltem is, mégis golyót eresztettem belé.

Ha meg akart rémiszteni, kár volt ezzel előhozakodnia. Tudtam, hogy nem fenyegetésnek szánta, hiába próbálkozott kizökkenteni a nyugalmamból. Azzal a tettével megmentette apámat, lehetőséget biztosított számára, hogy kiszabadulhasson ebből a világból, és eltűnhessen örökre.

Felálltam én is, hogy le tudjak nézni rá. Kibaszottul örültem, hogy magasabb vagyok nála.

– Mégsem voltál annyira tökös, hogy meg is öld vele.

Az úton – amíg oda nem értünk – némán ültünk a kocsiban. A volán mögött Vincent foglalt helyet, mellettem Anthony, aki ugyanúgy, mint én, az ablakon bámult kifelé. Volt mit emésztenünk. Nekem el kellett foglalnom a helyet, ami a képességünket és a rátermettségünket tekintve Anthonyt illette volna. Én nem voltam bűnöző.

Bár, horkantam fel magamban, ezt a mai naptól fogva talán már soha nem lehet elmondani rólam.

Lassan fújtam ki a levegőt, a tüdőm kitágult, és szinte perzselte a bensőmet. Nem akartam arra gondolni, mivé lettem. Hogy mit szólna ehhez Jillian és Sam, aki egykoron a társam volt, és aki ennek a világnak a martalékává vált. Nem. Most kizártam a fejemből a baljós gondolatokat, és csak a bosszúra koncentráltam. A bosszú felé vezető út pedig itt futott alattunk, hiszen már túlmentem az elágazáson. Már nem lehetett visszafordulni, megkérdőjelezni a tettem helyességét. Egyenes tekintettel kellett vállalnom a döntésem következményét. Hiába zúgott a fejem, és hiába volt ökölbe szorítva a kezem magam mellett. Nem láthatta rajtam senki, milyen belső csaták dúlnak bennem. Tiltakozott a lelkem, és mintha egy láthatatlan kötélen ráncigáltak volna vissza. De tudtam jól, hogy ez a kötelék miből van, és miért lehet ilyen erős. A szívem még kalapált. Érzett. Hozzá volt kötve valakihez, aki már nagyon messze járt tőlem. Képtelen voltam elszakítani ezt a láncot, amely csak feszült, miközben egyre jobban beterített a sötétség.

De nem voltam más, csak egy kietlen puszta. Egyetlen megcsonkított lélekkel, amely bolyongott bennem, és kereste, kutatta az életet, de sehol sem találta.

– Akkor? – nézett rám Anthony, miután megállt az autó. – Megvan még a tököd?

Vincent felhorkant elöl, ami inkább tűnt morgásnak, mint önfeledt mulatozásnak.

– Inkább fogd meg a sajátodat, és lássuk, ki tud messzebb hugyozni! – vágtam oda neki, majd kipattantam az autóból. Számítottam rá, hogy ez még sokáig így lesz. Anthony nem várt tárt karokkal, és voltak aggályai.

Nem hibáztattam érte.

Vincent azonnal mellettem termett, és megvártuk Anthonyt, aki kényelmesen lépdelt felénk, miután megkerülte az autót. Láttam, hogy mindketten az utcát fürkészik, és felmérik a környéket. Lehet, hogy alvilági figurák, de úgy működtek, mintha ugyanazt a kiképzést kapták volna, mint a rájuk vadászó rendőrök. Mint én… egykoron. Akkor, amikor az volt az egyedüli célom, hogy megdöntsem apám hatalmát, és a földdel tegyem egyenlővé ezt a világot, amit teremtettek. Akkor még hittem, hogy sikerülhet.

Ma már tudom, mennyire ostoba voltam.

– Nos, vagy tálcán kínáljuk magunkat, vagy mi fogunk belőlük jóllakni – mondta, ahogy az épületre nézett.

– Engem rettentő éhség gyötör – mosolyodtam el. – De ha szeretnéd, lehetsz a főfogás.

Anthony egy nyögéssel válaszolt.

– Emlékszel, amikor azt mondtam neked, hogy jókat szórakozunk majd? – kérdezte, én meg bólintottam. – Felejtsd el! – rázta meg a fejét. – Utálom ennek az egésznek minden egyes percét.

– Örülök, hogy rácáfolhattam az állításodra – mondtam, és elindultam az épület felé, erre azonnal mozgásba lendültek ők is.

Bár kígyózó sor állt, mi egyenesen a bejárat felé igyekeztünk, Anthonynak pedig elég volt az ajtónál álló két, méretes biztonsági őrre ránéznie, azonnal beengedtek minket. Igaz, a tekintetükben némi zavarodottságot és félelmet láttam, amit magabiztos mozgással és egyenesre húzott derékkal próbáltak leplezni. Biztos voltam benne, hogy egy percen belül értesítik a szórakozóhely tulajdonosát. Reméltem is, hogy nem kell sokat várnunk arra a bizonyos beszélgetésre, amire számítottunk. Abban pedig még inkább, hogy mindenkinél a tokban marad a fegyver.

A Floyd egyet jelentett a miami élet csillogásával. Ez volt a helyiek kedvenc szórakozóhelye és koktélbárja, ahol már nem egy éjszakát töltöttem, de egyszer sem azért, hogy belefeledkezzek a bulihangulatba. Pedig a hely atmoszférája igazán hívogató, szinte a mellkasomban dübörgött a basszus ereje. Tömeg várt minket, de vörös megvilágítással színezett fülledt hangulatban egyfajta intim teret biztosítottak a bent tartózkodók számára, és ha az ember szétnézett, nem volt bezártságérzése. A bárpult felé vettük az irányt, átvágva az emberek között, és egyre messzebb kerülve a hangfalaktól jutottunk a terem másik végébe. A bárpultot arany tónusú megvilágítással kissé gótikussá varázsolták, előttünk három boltív éktelenkedett a téglafalban, ahol az italosüvegek sorakoztak szép számmal a polcokon. De lehetett itt kapni kézműves söröket és koktélokat is, ez mind literszámra fogyott az éjszaka folyamán.

– A helyemen ülsz – morgott Anthony egy fiatal srácra, aki mérgesen fordult felé. Azután végigmérte Anthonyt, és bölcsen, bár kelletlenül felállt. Nem akart balhét. És nem is igazán voltak ellenfelek.

– Bocs, haver! – vágta oda neki, a srác azonban nekiütközött Anthony vállának, miközben elment mellette. Anthony nem volt rest, a keze után kapott, ráfogott a karjára, majd farkasszemet nézett vele.

– Nem ezért jöttünk – mondtam, ahogy a vállára tettem a tenyerem. Anthony először a kezemre, majd a szemembe nézett, és csak sejtettem, hogy ettől a pillantástól a srác már összehugyozta magát. – Meg akartál hívni egy italra – mondtam neki felhúzott szemöldökkel, mire végre elengedte azt a verebet. Mind tele voltunk feszültséggel, így nem tettem további megjegyzést a viselkedésére, hanem intettem a pultosnak, akitől rendeltünk egy italt. Vincent csak egy ásványvizet kért, erre Anthony vágott egy fintort.

– A késdobáló művész úr józanságot is fogadott, nem csak hűséget? – nézett Anthony a másik oldalamon ülő fószerre, és most örültem volna igazán, ha itt is olyan hangosan szól a zene, mint a terem másik végében, hogy ne értsük egymás szavát. De nem volt ekkora szerencsénk.

– Ne kóstolgass! – sziszegte a fogai között Vincent, miközben feszülten megigazította a zakóját.

– Ha nem fejezed be, a falra kenlek, és én állítom a fejedbe a kést – mondtam neki igen bosszús hangon.

– Inkább szerzek egy almát, ha nem gond – mosolygott a pohara mögül. – Mármint, ha Tell Vilmost akarsz játszani.

– Akkor is a fejedbe állna.

– Direkt elhibáznád, mi?

Én is belekortyoltam az italomba, és élvezettel nyeltem le a whiskyt.

– Nem szoktam hibázni – lőttem neki vissza, mire felnevetett.

– Uraim! – szólalt meg egy ismeretlen fickó Anthony háta mögül, aki nem látta, de én elkaptam Anthony széles vigyorát, mielőtt megfordult volna. Ő már ismerte ezt a hangot, és azt is, aki kiadta.

– Carlos! – állt fel, hogy üdvözölje.

– Minek köszönhetem a látogatást? – tért egyből a lényegre a hely tulajdonosa. Onnan tudtam, hogy ő az, mert idefele jövet gyorsan átvettük a neveket, képbe kellett kerülnöm. De többet nem árult el ez a nyomorult Anthony, viszont most segített nekem azzal, hogy kiejtette a fickó nevét, így én is megfelelő információhoz jutottam. Okos egy fráter. Bunkó, arrogáns, de okos.

– Oh, mi csak szórakozni jöttünk a barátaimmal – mutatott ránk, mire a meglepően fiatal Carlos hunyorogva mért végig minket.

– Nem akarok balhét – jelentette ki.

– Nos… – karolta át a vállát Anthony, amitől még feszültebb lett, és megpaskolta a mellkasát. – Azt mi sem akarunk – közölte olyan jelentőségteljes hangsúllyal, hogy abból tisztán érezni lehetett a fenyegetést.

Carlos még mindig engem nézett, de álltam a tekintetét. Kiváltképp élveztem, ahogy tanácstanul méregetett, és próbált rájönni, ki a fene lehetek. Igen, Miami nagy város, sok emberrel és rengeteg titokkal, ezek közül egyet apám mindenáron meg akart őrizni: a kilétemet.

– Elnézést a gorombaságomért, még be sem mutatkoztam – nyújtotta felém a kezét, miután lerázta magáról Anthony karját.

– Billy – hazudtam, és megráztam a kezét. Élesen futtattam végig rajta a tekintetem, mint egy éhes állat. A fickó nem lehetett több harmincötnél, és azt is biztosan tudtam, hogy kényesen ügyel a megjelenésére, hiszen csak a testre szabott öltönye árából más hónapokig elélne. Nem beszélve a csuklóját díszítő óráról, amelyből még annál is tovább. Vincentet már ismerte, mert csak bólintott felé.

– Gyertek az irodámba!

Anthony értetlenül nézett rám, én meg csak intettem neki, hogy haladjon. A bárpult mellett húzódó folyosó egy vastag, vörös bársonyfüggönnyel volt elválasztva, mögé még egyszer sem sikerült benéznem, így próbáltam feltűnés nélkül feltérképezni a terepet.

– Billy? – kérdezte Anthony úgy, hogy kizárólag én halljam.

– Egyelőre csak megfigyelek – tájékoztattam, mire biccentett, majd hang nélkül követtük Carlost az irodájába.