Lori Nelson Spielman

Sors, szerelem,
Toszkána

Budapest, 2021

Fordította

Novák Gábor

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Lori Nelson Spielman: The Star-crossed Sisters of Tuscany

Copyright © 2020 by Lori Nelson Spielman

Hungarian translation © Novák Gábor, 2021

© Next21 Kiadó, 2021

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Kurta Zsuzsanna

Előkészítés Szilasi Éva

Korrektúra Bérci Ágnes

Tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-818-515-8

Dieternek és Johannának

Poppy nagynéni útiterve

1. nap

Október 15., hétfő

Velence

2. nap

Október 16., kedd

Velence

3. nap

Október 17., szerda

Velence

4. nap

Október 18., csütörtök

Toszkána

5. nap

Október 19., péntek

Toszkána

6. nap

Október 20., szombat

Toszkána

7. nap

Október 21., vasárnap

Amalfi-part

8. nap

Október 22., hétfő

Amalfi-part

Poppy nagynéni 80. születésnapja

Prológus

Sok évvel ezelőtt, az olaszországi Trespianóban Filomena Fontana, egy átlagos kinézetű, elkeseredett lány, akinek a húgait ragyogó szépséggel áldotta meg a sors, minden másodszülött Fontana nővért szerelem nélküli élettel átkozott meg. Filomena gyűlölte kishúgát, Mariát attól a pillanattól fogva, hogy először pillantotta meg őt anyjuk karjában.

Gyermekkori féltékenysége csak fokozódott, ahogy lassanként tinédzserré cseperedtek. Filomena kedvesének, a folyton elkalandozó tekintetű Cosimónak megtetszett Maria. Bár a fiatalabbik lány próbálta elhárítani Cosimo kéretlen közeledését, a fiatalember nem tágított. Filomena figyelmeztette Mariát: „Ha elcsábítod az én Cosimómat, örökre átkozott leszel, minden másodszülött lánytestvérrel együtt.”

Nem sokkal ezután egy alkalommal, amikor Cosimo a Fontana családdal piknikezett, a fiú csapdába ejtette Mariát a folyó mellett, ahol úgy gondolta, senki sem láthatja őket. Megragadta a lányt, és erőszakkal megcsókolta. Mielőtt Maria ellökhette volna magától, megérkezett Filomena. Ő csak a csókot látta, és hatalmas haragra gerjedt. Felkapott egy folyami kavicsot, és szemen dobta vele Mariát. A lány elvesztette a látását, és az a szeme onnantól ferdén állt. Elvesztette a szépségét, és soha nem ment férjhez.

Egyesek azt mondják, véletlen egybeesés. Mások szerint önbeteljesítő prófécia. A tényeket azonban senki sem vitathatja. Attól a naptól kezdve, hogy Filomena több mint kétszáz éve megfogalmazta átkát, egyetlen másodszülött Fontana lány sem találta meg a hosszan tartó szerelmet.

1. fejezet

Emilia

Napjainkban
Brooklyn

Hetvenkét cannoli hűl előttem a sütőrácson. Kipréselem a levet a feldarabolt koktélcseresznyékből, és az egészet óvatosan belekeverem a ricottából, tejszínből és porcukorból álló masszába. A hátsó konyha homályos, négyszögletes ablakán át benézek az üzlethelyiségbe. A Lucchesi Pékség és Csemege ma reggel nagyon csendes, ahogy azt keddenként már megszokhattam. Nagyanyám, Nonna Rosa Fontana Lucchesi a pult mögött állva rendezgeti az olajbogyók, sült paprikák, feta sajtok rozsdamentes fémedényeit. Apám éppen belép a dupla ajtón, tenyerén vékonyra vágott prosciuttóval teli tálcát egyensúlyoz. Egy húscsipesszel átpakolja a sonkát a hűtőpultba, új kupacot hozva létre a pancetta és a capicola között.

A bolt elejében, a pénztárgép mögött nővérem, Daria támaszkodik az édességállványnak, hüvelykujjaival a telefonját nyomkodva. Biztosan valamelyik barátnőjével küldözgetnek üzeneteket egymásnak, valószínűleg kibeszélik Donnie-t vagy a többi lányt. A hangszórókból Dean Martin That’s Amorejának dallama árad, végső emlékeztetőként elhunyt nagyapámra, aki makacsul kitartott amellett, hogy az olasz zene autentikus hangulatot kölcsönöz a pékség-csemegeboltnak – az most lényegtelen, hogy ez egy amerikai dal, egy amerikai énekestől. Semmi kifogásom néhai nagyapám zenei ízlése ellen, az egyetlen problémám, hogy a teljes olasz zenei repertoár harminchárom dalból áll. Harminchárom dal, amit akár álmomban is képes vagyok szóról szóra elénekelni. Néha szoktam is.

Újra a cannolira koncentrálok, betöltöm a krémet a hat tucat üres tésztacsőbe. A zene hamarosan egészen elmosódottá válik, a sütemény illata elenyészik. Már távol járok, az angliai Somersetben, belevesztem saját történetembe…

A Clevedon-mólón állva várakozik, a tengert figyeli, ahol a lemenő nap sugarai megcsillannak a fodrozódó vízen. Kiáltást hall. Megperdül, szerelme érkezésében reménykedik, de az árnyékok közt csupán egykori…

Összerezzenek, amikor megszólal mellettem a falra szerelt csengő. Felkapom a szemüvegem, és kikémlelek az ablakon.

Mrs. Fortino az, egy csokor narancs- és citromsárga gerberával. Ősz haja karcsú kontyba rendezve, a bézs nadrág jól kiemeli karcsú alakját. Apám a húspult mögött teljes, 178 centis magasságában kihúzza magát, és megpróbálja láthatatlanná tenni a kötény alól elődomborodó pocakját. Nonna olyan savanyú képpel figyeli, mintha most húzott volna le egy korty ecetet.

– Buongiorno,{1} Rosa – csicsergi Mrs. Fortino, miközben végiglejt a csemegepult előtt.

– Puttana – mormolja nagyanyám elfordulva a cafkákra használt olasz kifejezést.

Mrs. Fortino szokása szerint megáll a tükörnél, mielőtt továbbvonul apám húspultjához. A tükör egyben ablakként is szolgál, ami azt jelenti, hogy Mrs. Fortino – tudtán kívül – ugyanabba az ablakba bámul, amelyiknek a másik oldalán én nézek ki a konyhából. Hátrébb lépek, mialatt ő ellenőrzi az ajkát – ugyanolyan árnyalatú rózsaszín, mint a blúza –, és megigazgatja a haját. Elégedetten indul tovább várakozó apám felé.

– Ez a tiéd, Leo – tartja mosolyogva maga előtt a csokrot.

Nagyanyám halkan fújtat, akár egy területét védő lúd, ami rásziszeg mindenkire, aki csak rá mer nézni a kicsinyeire. Nem számít, hogy a „kisliba” ezúttal a hatvanhat éves veje, aki majdnem három évtizede özvegyként él.

Kopaszodó apám lángoló arccal veszi el a virágokat. Megköszöni Mrs. Fortinónak, ahogy minden héten szokta, és lopott pillantást vet nonnámra. Nagyanyám a marinált gombákkal matat, úgy tesz, mintha semmi másra nem figyelne.

– Szép napot, Leo – mondja Mrs. Fortino, és kecses mozdulattal int apámnak.

– Neked is, Virginia. – Apám keze vázát keresgél a pult alatt, de tekintete közben a távozó Mrs. Fortinóra tapad. Mindkettejükért fáj a szívem.

A csengő újra megszólal, magas férfi lép a boltba. Már járt itt a múlt héten, vett egy tucatnyit a cannolimból. Elegáns idegen, aki a kinézete alapján inkább Beverly Hillsbe való, nem Brooklynba. Beszél apámmal és Nonnával. Az ajtó mellé kuporodom, elcsípek néhány szót a társalgásukból.

– Minden kétséget kizáróan a legjobb cannoli New Yorkban.

Apró kacaj szakad ki a torkomból. Még jobban a falhoz lapulok.

– Múlt héten vittem egy tucatot egy megbeszélésre. A csapatom felfalta. Én lettem a legnépszerűbb fiókmenedzser a Morgan Stanley-nél.

– Jó ezt hallani – feleli apám. – A Lucchesi Pékség és Csemege 1959 óta működik. Mindent saját magunk készítünk.

– Valóban? Van rá esély, hogy személyesen mondjak köszönetet a péknek?

Kihúzom magam. Az elmúlt évtizedben senki sem akart találkozni velem, nemhogy köszönetet mondani.

– Rosa – szól oda apám Nonnának. – Ha megkérlek, idehívod Emiliát?

– Ó, istenem! – suttogom. Lerántom a fejemről a hajhálót, szabadon engedve vastag, barna lófarkamat. Azonnal megbánom, hogy reggel nem mostam meg a hajam. Remegő kézzel oldom ki kötényem, és igazítom meg szemüvegem. Ujjammal ösztönösen megérintem az alsó ajkamat.

A cérnaszál vékonyságú sebhely közel két év után teljesen belesimult a környezetébe, és egészen halovány, kék színt vett fel. De ott van, pontosan az ajkam alatt. Tudom, hogy ott van.

A rozsdamentes fém dupla ajtó kicsapódik, a nyílásban megjelenik Rosa Nonna alacsony, zömök, egyszerre félelmet keltő és fontoskodó alakja.

– Egy doboz cannoli – mondja alig mozgó ajkakkal. – Presto.{2}

– Sì,{3} Nonna. Jó ötlet. – Három frissen megtöltött cannolit már bele is csúsztatok egy dobozba. Ám amikor az ajtóhoz indulnék, kikapja a kezemből.

– Vissza dolgozni! Sok a megrendelés!

– De Nonna, a vendég…

– Elfoglalt ember – vág a szavamba. – Semmi értelme rabolni az idejét. – Azzal eltűnik a konyhából.

Tátott szájjal bámulok utána, amíg az ajtó lengése meg nem áll.

– Sajnálom – hallom kívülről. – A pék ma korán távozott.

Elképedek.

– Mi a franc? – Nem számítottam románcra. Annál okosabb vagyok. Egyszerűen csak hallani akartam, hogy valaki megdicséri a süteményeimet. Hogy merészel Nonna megfosztani ettől?

A konyha ablakán át nézem, ahogy a férfi Dariával beszélget, miközben kifizet egy üveg Bravazzi alkoholos üdítőt. Felemeli a kis fehér dobozt, amit tőlem – Nonnától – kapott, és az az érzésem, ismét a cannolimat dicséri.

Elég. Nem érdekel, mit szól Nonna, vagy mennyire narcisztikusnak tűnik, ki fogok menni.

Miközben lekapom a kötényem, a nővérem szeme az ablak felé villan. Nem lát engem, de látom rajta, tudja, hogy figyelek. Találkozik a tekintetünk. Lassan, szinte alig láthatóan megrázza a fejét.

Hátralépek, minden levegő kiszalad a tüdőmből. A falnak támaszkodva lehunyom a szemem. Daria csak Nonna haragjától próbál megvédeni. Én vagyok a másodszülött Fontana nővér. Miért pocsékolná Nonna ennek a kedves, cannoli-kedvelő embernek az idejét rám, egy olyan nőre, akiről az egész család biztosan tudja, hogy soha nem találja meg a szerelmet?

2. fejezet

Emilia

A 12. sugárúton lévő üzlettől négy saroknyit kell sétálni második emeleti lakásomig a 72. utcában, amit én csak Emfalvának hívok. Szokás szerint most is egy zacskónyi péksüteményt szorongatok. A késő augusztusi nap ereje már megenyhült, a szellő a nyár végének első ígéretét hordozza.

A déli peremen lévő Bensonhurst Brooklyn mostohagyereke – szerény kerület, beékelődve Coney Island és Bay Ridge, a középosztály számára sokkal vonzóbb, körzetei közé. Kölyökként arról álmodoztam, hogy egy nap elmegyek, és ennél a fáradt etnikai közösségnél valami sokkal előkelőbb helyen telepedem le. Ám Bensonhurst – a hely, ahol nagyszüleim több ezer másik olasszal együtt otthonra leltek a huszadik században – maga az otthon. Egykor Brooklyn Kis Itáliájának hívták. A mi utcáinkon forgatták a Szombat esti lázat. Mára minden megváltozott. Minden olasz üzletre vagy étteremre jut egy orosz pékség, egy zsidó csemegebolt vagy egy kínai étterem. Ezeket nonnám csak invadentéknek – betolakodóknak – nevezi.

Megpillantom régi tégla sorházunkat – az egyetlen házat, amit valaha ismertem. Amíg szüleim az 1980-as években Niagara Fallsban töltötték mézesheteiket, Rosa Nonna és Alberto Nonno az összes holmijukat levitték az első emeletre, lehetővé téve szüleim számára, hogy a másodikon kialakítsák otthonukat. Apám azóta is ott él. Néha elgondolkodom, anyámnál egy évtizeddel idősebb apám vajon mit szólhatott ehhez az elrendezéshez. Volt egyáltalán választása? Anyám ugyanolyan erős akaratú nő lehetett, mint az ő anyja, az én Rosa nonnám?

Csak halovány emlékeim vannak Josephina Fontana Lucchesi Antonelliről, ahogy mosolyogva áll a tűzhelynél, és történeteket mesél nekem, miközben a bugyogó, almától és fahéjtól illatozó fazekakat kevergeti. Ám Daria azt állítja, ez csupán a képzeletem szüleménye, és valószínűleg igaza is van. Daria négyéves volt, én pedig csak kettő, amikor anyánkat elvitte a krónikus myeloid leukémia – amiről azóta megtudtuk, hogy a betegség leghalálosabb formája. Az emlékeimben biztosan az ő anyját, az én Rosa nonnámat látom a tűzhelynél. De a mosolygó történetmesélő nem összeegyeztethető karcos nonnám valóságával, az asszonyéval, aki amióta az eszemet tudom, feltűnő ingerültséggel viszonyul hozzám. És miért is ne tenné? Lánya betegsége pontosan egybeesett a terhességével, vagyis az én érkezésemmel.

– Jó napot, Emmie. – A kék-szürke egyenruhás Mr. Copetti megtorpan előttem, mielőtt fellépne a járdára. – Kéri most a leveleit, vagy dobjam be a postaládájába?

Odasietek hozzá.

– A Publishers Clearing House győzelmi kiértesítőjét átveszem, a számlákat megtarthatja.

Kuncogva pörgeti át a leveleket vászontáskájában, és átad egy tacóra emlékeztető paksamétát, amelyen fényes reklámkiadvány alkotja a tortillalapot.

– Éppen ezt vártam – jegyzem meg, miután futó pillantást vetek a levelekre. – Hitelkártya-igénylő nyomtatványok és Key Food kuponok, amiket még soha nem használtam.

Mr. Copetti mosolyogva emeli fel a kezét.

– További szép napot, Emmie.

– Magának is, Mr. Copetti.

Továbbsétálok a következő, bézsszínű téglaépületig, és célba veszem a bejáratot. Patrizia Ciofi hangját hallom, egy áriát énekel a Traviatából. Bekukucskálok az üvegajtón. Annak ellenére, hogy a ’90-es évekbeli CD-lejátszóból bődületes hangerővel harsog az opera, Dolphie nagybátyám békésen szunyókál az egyik fodrászszékben. Furcsamód az ajtónyitáskor felhangzó csengőszó mindig felébreszti. Lenyomom a kilincset, és ahogy arra számítani lehetett, azonnal felriad, letörli az állára csorgott nyálat, és megigazgatja szemüvegét.

– Emilia! – rikoltja olyan lelkesedéssel, mintha hetek óta nem látott volna. Nagybátyám inkább szeretnivaló, mint szép ember – fejét pelyhes, fehér tincsek borítják, arca pedig olyan kerek, mintha nemrég húzták volna ki a bölcsességfogait. Szokásos fekete fodrászkötényét viseli, jobb gallérján a három, átlós vonalban elhelyezkedő patenttal, zsebén a hímzett Dolphie felirattal.

– Szia, Dolphie bácsi – próbálom túlkiabálni a zenét. Rosa Nonna öccse gyakorlatilag a nagy-nagybátyám, de a Fontanák nem törődnek az ilyen különbségtételekkel. Odaadom neki a táskát. – Pistachio biscotti, és egy szelet panforte.

– Grazie. – Megbillen, miközben átveszi, de ellenállok a kísértésnek, hogy megfogjam. Bácsikám hetvennyolc évesen is büszke ember. – Hozzak kést?

Azt válaszolom, amit mindig:

– Kösz, de mind a tiéd.

Odasétál a tükörállvány szélén terpeszkedő CD-lejátszóhoz, és májfoltos kezével leveszi a hangerőt. Az opera elhalkul. Leveleimet leteszem a pénztárgép mellé, az újságokkal és szórólapokkal teli régi, fém bevásárlókocsi mellé lépek, és töltök magamnak egy csésze kávét. Tejszínt is rakok bele.

Letelepszünk egymás mellé, az üres fodrászszékekbe. Szögletes, drótkeretes szemüvege – hasonló az enyémhez, csak kétszer akkora – lecsúszik az orrán, miközben az édességet majszolja.

– Forgalmas nap volt? – érdeklődöm.

– Sì – feleli, bár az apró helyiség ugyanolyan üres, mint mindig. – Nagyon is.

Kislánykoromban itt mindig három ember várt vágásra, és egy borotválásra, miközben a hátsó szobában két másik grappát ivott és Scopát játszott. Dolphie borbélyüzlete volt a környék találkozópontja, ahová a helyiek operát hallgatni, vitatkozni és pletykálkodni jártak. Manapság azonban az üzlet olyan elhagyatott, mint egy telefonfülke. Nem hibáztathatok senkit, amiért nem akarják, hogy egy reszkető kezű öregember tartsa a borotvapengét a nyakukhoz.

– Luciana unokatestvéred bejelentkezett ma hajvágásra. Megígértem, hogy szorítok neki helyet. – Az órájára pillant. – Szokás szerint késik.

– Valószínűleg leköti a munkája. – Azonnal meg is bánom szóhasználatomat. Zabolátlan unokatestvérem, Lucy (másod-unokatestvérem, hogy egészen pontos legyek) sosem próbálta takargatni aktív „társasági életét”. Mivel éppen aktuális barátja egyben a munkatársa is, nagyon is lehetséges, hogy Lucyt valóban leköti a munkája. – Mi van Ethel nagynénivel? – váltok témát.

Dolphie bácsi felvonja a szemöldökét.

– Tegnap este találkozott a testvérével. Mindig boldog, amikor látja Adrianát. – Kuncogva megtörli a száját egy szalvétával. – Bárcsak rá tudnám venni azt a nőt, hogy gyakrabban jöjjön.

Ethel nénikém és Dolphie bácsikám a fodrászüzlet felett laknak egy kétszobás lakásban, amelyet a nagynéném mindig is kísértetjárta helynek tartott. Azt állítja, látni szokta rokonai szellemeit még az óhazából, és gyanítom, a nagybátyám ezért üldögél ennyit az üzletben. Mindenkinek szüksége van egy kis nyugalomra. Többször is érdeklődtem már a nénikémnél, látta-e valaha anyám szellemét. Mindig nemmel felelt. Néhány évvel ezelőtt felhagytam a kérdezősködéssel.

Dolphie bácsi eszik még egy utolsó falatot, és lesöpri a morzsákat az álláról.

– Delizioso.{4} – A fodrászpolcához csoszog, és a paksamétával tér vissza, amit tőlem kapott előző nap.

– Tetszik ez a történet, la mia nipote talentata.

Tehetséges unokahúgom? Az ajkamba harapok, hogy leplezzem kitörő jókedvemet.

– Grazie.

– Kezdesz lendületbe jönni. Érzem, hogy közeledik a konfliktus.

– Igazad van. – Felidézem a folytatást, amit ma találtam ki, miközben dolgoztam. – A következő adagot kedden hozom.

A homlokát ráncolja.

– Nem holnap?

Önkéntelenül is elmosolyodom. A hobbim a mi kis titkunk. „Soha ne becsüld alá egy álom tervét” – szokta mondogatni. Egyszer elárulta, hogy fiatalkorában operát akart írni, de soha nem osztotta meg velem jegyzeteit vagy elképzeléseit. „Butaság” – legyintett ilyenkor, és arca a vörös ötven árnyalatában játszott. De akkor is imádom, hogy egykor neki is volt terve egy álomhoz. Nagy kár, hogy ő alábecsülte a sajátját.

– Sajnálom, ma este nem lesz időm írni – felelem. – Daria lesz a könyvklub házigazdája, és engem is meghívott. – Közömbös hangon beszélek, mintha mindennapi eseménynek számítana, hogy a nővéremmel és a barátaival lógok. – Megkért, hogy vigyek dolce pizzát. – Az órára sandítok – fél négy van –, és elindulok a mosogató felé. – Dar szerint – folytatom, miközben kiöblítem a csészém – a könyvklub fő célja az evés, ezt követi az ivás és a csevegés. Ha marad idő, esetleg a könyvekről is beszélnek.

Nagybátyám sötét szemével hunyorogva néz rám.

– Nagyszerű hír, hogy a nővéred meghív a klubjába. Emlékszem arra az időszakra, amikor még elválaszthatatlanok voltatok.

A csuklás váratlanul érkezik. Idegesen nyitom ki az egyik szekrény ajtaját, úgy teszek, mintha szalvétát keresnék.

– Még nem vagyok teljes jogú tag – pislogok dühösen –, de remélem, hogyha a barátai megkedvelnek, vagy legalább a pizza di cremámat, akkor megkérnek, hogy csatlakozzam.

– Pizza di crema? – Dolphie bácsi sanda oldalpillantást vet rám. – Ne hagyd, hogy kihasználjanak.

– Nem ennyire bonyolult. Emellett szívesen segítek neki.

Kétkedve felvonja a szemöldökét, de úgy teszek, mintha nem venném észre.

Az órájára néz, elkomorodik.

– Luciana azt mondta, kettőre itt lesz. Semmi hír róla. Egy árva szó se. Attól tartok, megint elszámolta magát.

Elképzelem Lucy unokatestvéremet, amint formás, 12-es hátsóját megpróbálja belepréselni 8-as méretű farmerébe, és azon töprengek, vajon a nagyapja szó szerint vagy képletesen értette, amit mondott.

– Még csak kölyök – mentegetem. – Nem lesz vele gond.

– Kölyök? – prüszköli. – Mióta kölyök valaki huszonegy évesen? – Lehalkítja a hangját, mintha attól tartana, hogy az üzletben valaki meghallja. – Hallottad, hogy új barátja van? Az új munkahelyén találkozott vele. Ethel szerint ő lehet az igazi. – Megmozgatja bozontos szemöldökét.

– Hm. Ethel néni nem ugyanezt mondta Derekről… és arról a Nick nevű dobosról… meg a másikról, mi is volt a neve… a kobrás tetoválással? – Megvonom a vállam. – Lucy még fiatal, előtte az egész élet. Minek úgy rohanni?

Dolphie bácsi rám néz, némán emlékeztet rá, hogy Lucy másodszülött lány, akárcsak én.

– Barát vagy sem – mondom, miközben letörlöm a pultot –, úgy tűnik, Luce szereti az új munkáját.

– Kiszolgálni abban a felháborítóan feszes ruhában? – A fejét csóválja. – Mondd meg nekem, Emilia: egy olyan okos lány, mint Luciana, miért akarna azon a helyen dolgozni… mi is a neve, Rudy’s?

– Rulli’s – javítom ki. – A város legmenőbb bárja.

– Mi a baj a Homestretch-csel? Irene és Matilde évekig dolgoztak ott, rendes blúzban és normális cipőben.

Nagy-nagybátyám, aki egy évvel nonnám és nagy-nagynéném, Poppy után vándorolt ki Olaszországból, igazi tradicionalista. A Homestretch már akkor húszéves volt, amikor Dolphie huszonegy évesen megérkezett Bensonhurstbe. És ötvenhét évvel később még mindig hűségesen ragaszkodik régi kocsmájához.

– Dolphie bácsi, az új néha jó is tud lenni – érvelek.

Felszegi az állát.

– Az új sajt? Nem. Az új bor? Nem. Az új művészet? Nem. – Két tenyere közé fogja az arcom. – Dolce nipotina mia,{5} az új nem jó. A régi a jó. Neked főleg meg kéne értened. – Megemeli vastag lófarkamat. – Ugyanúgy vágjuk a hajad, mióta is… húsz éve? És ugyanazt a szemüveget hordod, amit az érettségi fotódon, sì?

– Bárcsak úgy lenne. A látásom háromszor is romlott. – Lekapom apró, drótkeretes szemüvegem, és erősen hátrafeszítem. – De szerencsére ezek a keretek szinte elpusztíthatatlanok, ahogy az optikus mondja.

– Nagyon helyes, cara mia.{6} Miért cserélnénk kerekeket, ha még forognak, sì?

– Pontosan. – Visszateszem a szemüveget az orromra, és arcon csókolom nagybátyámat. – Holnap jövök egy újabb adag süteménnyel.

– Grazie. – A pénztárgépnél szöszmötöl. – La posta, itt ne felejtsd. – Ahogy felemeli a paksamétát, egy lila boríték hullik ki belőle, ami korábban elkerülte a figyelmem. Dolpie bácsi gyorsan rálép a kecskebőr Hush Puppy cipőjével. – Egy levél – állapítja meg. – Igazi levél.

Leguggolok, hogy visszaszerezzem a rejtélyes borítékot, de nagybátyám nem veszi el a lábát, Lehajol, közelebbről is megvizsgálja. A szeme összehúzódik, aztán kikerekedik, végül elfelhősödik. A szájához kapja a kezét.

A kézzel címzett, philadelphiai bélyeggel ellátott boríték némán néz fel ránk. A mosolyom leolvad az arcomról, mozdulatlanná dermedek. A név és a cím cikornyás betűkkel ott van a bal felső sarokban. Poppy Fontana. Nonna és Dolphie bácsi távoli testvére, Paolina. A rejtélyes nagy-nagynéni, aki ilyen messziről is mindig el tudott képeszteni. A különös nő, akit Nonna csak úgy emlegetett: un problema – zűrös. Az egyetlen élő rokonom, akitől eltiltottak.

{1} jó reggelt

{2} gyorsan

{3} igen

{4} finom

{5} édes unokám

{6} kedvesem