Sarah Morgan

Karácsony álnéven

Jennifer Taylor

…ahol abbahagytuk

Helen Shelton

A legfontosabb

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi. § All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction.  Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Sarah Morgan, 2003 – Harlequin Magyarország Kft., 2015

Eredeti címe: The Italian’s Passionate Proposal (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Halász Kriszta

© Caroline Anderson, 2002 – Harlequin Magyarország Kft., 2015

Eredeti címe: For Ben’s Sake (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Fürst Anna

© Poppytech Services Pty, Ltd., 2000 – Harlequin Magyarország Kft., 2015

Eredeti címe: Heart At Risk (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Mészáros Éva

Nyomtatásban megjelent: a SZÍVHANG KÜLÖNSZÁM 25. számában, 2009

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-407-879-1

Kép: Harlequin Books S.A.

A borítón szereplő alkotás a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás alapján került felhasználásra.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Harlequin Magyarország Kft., 2015.

● A kiadó és a szerkesztőség címe: 1122 Budapest, Városmajor u. 11.

● Felelős kiadó: dr. Bayer József

● Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

● Telefon: +36-1-488-5569; e-mail cím: harlequin@eharlequin.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat: www.harlequin.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookadnwalk.hu

Sarah Morgan

Karácsony álnéven

1. FEJEZET

London kihalt utcáin szállingózott a hó. A levegőben érezni lehetett, hogy hamarosan fagyni fog. Alig egy hét múlva karácsony, és a legtöbb ember odahaza már a fát díszítette, vagy az ajándékokat csomagolta.

Carlo Santinit nem zavarta a metsző hideg. Az utóbbi hónapok eseményei felzaklatták, és el is szomorították. Markáns arca most komor volt, miközben végigment az utcán. A vastag hótakaró letompította a lépteit. Megborzongott és felhajtotta vastag télikabátja gallérját, hogy védekezzen a metsző hideg ellen. Figyelmeztették, hogy lehetőleg ne hagyja el a lakását és a kórház területét, de lassacskán kezdett elege lenni az állandó intelmekből.

Sok ember álmodozik arról, hogy egyszer majd gazdag lesz, ám Carlo számára a gazdagság egyre inkább rémálommá vált. Így amikor felkínálták neki ezt a lehetőséget, kapva kapott az alkalmon, hogy ha csak néhány hétre is, de elhagyja Olaszországot, és álnéven Londonban dolgozzon.

Életében most először senki sem tudta, hogy ő valójában kicsoda. Most csakis a szakmai tudása számít, és nem a hírneve. Ezúttal senki sem vetheti a szemére, hogy csak egy milliomos playboy, akinek befolyásos barátai vannak.

Az utca teljesen kihalt volt, és Carlo körülnézett. Mindig is elutasította, hogy testőre legyen, és ezen a legutóbbi fenyegetések sem változtattak. Tudott magára vigyázni. Halványan elmosolyodott. Matteo Parini, az apja biztonsági főnöke most biztosan idegesen ül a szállodaszobájában, miközben tövig rágja a körmeit, hogy vajon hol lehet a barátja, aki a védence is egyben.

Persze Carlo tisztában volt azzal, hogy még itt, London külvárosában is veszélyben van, ahol pedig senki sem ismeri. Egészen addig nem lesz biztonságban, amíg le nem csukják azokat, akik az életére törnek. De legalább erre a néhány órára most úgy tehet, mintha minden a legnagyobb rendben lenne.

Ekkor két gyanús alakot vett észre, akik felé tartottak. Carlo bizalmatlanul figyelte őket. Vajon mit kereshetnek ilyen késői órán ebben a hidegben az utcán?

Az egyik férfi körülnézett, majd meglátott egy vékony fiút, aki egy szemeteszsákot magához szorítva, lehajtott fejjel elsietett mellettük. Carlo egyből rájött, hogy a két alaknak mi lehet a szándéka, még mielőtt azok bármit tettek volna. Kihúzta a kezét a zsebéből, és meggyorsította lépteit.

A két férfi ekkor hirtelen rohanni kezdett a fiú után, és megpróbálták kitépni a kezéből a zsákot, miközben durván a földre lökték. Carlo ereiben csak úgy száguldott a vér. De még mielőtt odaért volna, a kamasz villámgyorsan felpattant, és az egyik férfit egy klasszikus cselgáncsfogással a földre küldte. A támadó hangos puffanással a járdára zuhant. Úgy látszik, a gyereknek nincs szüksége segítségre. Vagy mégis? Miközben a társa a földön feküdt, a másik megmarkolta a fiú nyakát, és hirtelen felvillant egy fényes tárgy.

Carlo rohanni kezdett, és kihasználva, hogy senki nem számít rá, hátulról támadt a férfinak. A kés csörömpölve a járdára esett.

– Engedd el, mert különben… – Nem jutott eszébe angolul a megfelelő szó, ezért olaszul folytatta, miközben hátracsavarta a férfi karját, ezzel kényszerítve, hogy elengedje a fiút.

A másik férfi is feltápászkodott, és úgy tűnt, hogy ismét támadni készül. Zihálva vette a levegőt, de Carlo dühös tekintete végül elvette a bátorságát. Váratlanul hátrálni kezdett.

– Hé, nem az én ötletem volt…

Egy pillantást vetett a társára, majd sarkon fordult és elrohant. Annyira sietett, hogy megcsúszott a jeges utcán, és csaknem elesett, de végül sikerült visszanyernie az egyensúlyát, és eltűnt a sötétségben.

A másik, akit Carlo még mindig szorosan fogva tartott, felnyögött fájdalmában. Carlo a lábával félrerúgta a kést, és aztán habozva bár, de elengedte. Micsoda gyáva ember, aki megtámad egy gyereket!

A férfi káromkodva megdörzsölte a karját, villámgyorsan még egyszer hasba rúgta a fiút, majd a társa után rohant.

Carlo azon töprengett, hogy vajon kövesse-e, de észrevette, hogy a srác fájdalomtól összegörnyedve fekszik a földön. Kinyújtotta a kezét, hogy felsegítse, ám váratlanul a hátán fekve találta magát, miközben az esés okozta ütéstől csillagokat látott.

Hát ez meg micsoda? Több küzdősportban is jártas volt, és egész életében edzett, hogy szükség esetén képes legyen megvédeni magát. De arra végképp nem számított, hogy olyasvalaki támadja majd meg, aki alig ér az álláig, és akit éppen az imént mentett meg két gazember támadásától. Csakhogy a fiú ezzel szemlátomást nem volt tisztában.

Carlo halkan felnyögött, és fel akart kelni, közben éppenhogy csak ki tudott térni a kamasz rúgása elől.

– Tartsd magad távol tőlem, te szemétláda! – kiáltotta a fiú.

Carlo elkapta a lábát, és a földre rántotta, majd rávetette magát, s leszorította a karját.

– Nem akarlak bántani! – förmedt rá.

A gyerek lassan lecsillapodott, de továbbra is ellenségesen meredt rá. Carlo még soha életében nem látott ilyen gyönyörű, igézően zöld szempárt sűrű, sötét szempillákkal. Ösztönösen elengedte a fiú karját, és lerántotta a sapkáját. Elakadt a lélegzete, amikor a csillogó, sötétbarna hajzuhatag szétterült a havon. De hiszen ez nem fiú… Még soha életében nem látott ilyen gyönyörű nőt!

És ekkor a nő megütötte. Carlo összerándult, amint a kis ököl teljes erőből eltalálta az arccsontját. Olaszul hangosan káromkodni kezdett, miközben megtapogatta, hogy nem tört-e el valamije.

El kellett ismernie, hogy a lány tud küzdeni.

– Porca miseria! Én a jó oldalhoz tartozom! – kiáltotta. – Meg akartam magát menteni!

A lány dühösen rámeredt, és levegő után kapkodott.

– Megmenteni? – vágott vissza. – Maga nem megment, hanem megfojt! És idegen nyelven veszekszik velem. Engedjen el végre!

Elbűvölő volt.

Carlo megigézve rámosolygott, de egyáltalán nem engedett a szorításán. Ahhoz túlságosan élvezte a helyzetet. Jó volt maga alatt érezni a meleg női testet. Hogyan is volt képes akár egyetlen percig is azt hinni, hogy fiú?

A lány ideges pillantást vetett rá.

– Egész éjszaka rajtam akar feküdni?

– Ezt tekintsem meghívásnak? – Carlo tudta, hogy fel kellene állnia és a lányt is felsegítenie, de túl erős volt a késztetés, hogy odahajoljon és megcsókolja.

És engedett a kísértésnek. Óvatosságból továbbra is fogva tartotta a lány kezét, nehogy ismét ütés legyen a vége. Rövid habozás után a lány puha ajka szétnyílt, és viszonozta a csókját. Amikor a szájuk elvált egymástól, Carlo úgy érezte magát, mint akit elvarázsoltak. Ez csupán az előétel volt, és ő nagyon megéhezett a főfogásra.

– Ez… ez mi volt? – A meglepett zöld szempár rászegeződött.

Carlónak életében először nehezére esett összefüggően beszélni. Úgy érezte, mintha az agya és a teste között minden kapcsolat megszakadt volna.

– Mesterséges lélegeztetés – válaszolta rekedten, miközben képtelen volt levenni a szemét a lány szájáról. – Ezek az alakok igen durván bántak magával, és arra gondoltam, hogy talán…

– Azt hiszem, nem igazán használt. – A lány arca zavart tükrözött, miközben a hangja fátyolos volt. – Nem ismételné meg?

A férfi nem kérette magát kétszer. Az ajka ismét megérintette a gyönyörű szájat, majd elengedte a lány kezét, hogy még szorosabban magához húzhassa. Érezte, ahogy a nő megborzong, és a nyaka köré fonja a karját. Carlo testét elöntötte a forró szenvedély.

Ekkor az utca túloldaláról éles fütty hallatszott. Carlo villámgyorsan felugrott. Az apja mindig arra tanította, hogy diszkréten viselkedjen. Az, hogy egy nővel hempereg a hóborította járdán, és közben szenvedélyesen csókolóznak, nem nevezhető éppen diszkrét dolognak. Sietve megfogta a lány kezét és felhúzta a hóból.

A nő felállt, de úgy elrántotta a kezét, mintha megégette volna.

– Nem értem, hogy voltam képes erre. – Hátrált egy lépést, és a kezével megérintette a száját. – Maga idegen. És én nem szoktam idegen férfiakkal csókolózni.

Zavartan, de mégis figyelmesen szemügyre vette a férfit. Carlo szerette volna megnyugtatni, de még mielőtt bármit mondhatott volna, a lány lehajolt a zsákért, és közben felszisszent a fájdalomtól.

– Megsérült? – Carlo hirtelen rádöbbent, hogy mennyire szeretné mindentől megvédeni a lányt. Még a nevét sem tudta, de a gondolatra, hogy azok a gazemberek esetleg megsebesítették, féktelen haragra gerjedt. – Nagyon csúnyán megrúgták.

Kereste a megfelelő szavakat, hogy megkérje, engedje, hogy megnézhesse a hasát, elvégre orvos.

– Túlélem. – A nő félresimította hóáztatta haját. – Azt hiszem, köszönettel tartozom magának. – De a tekintete még mindig bizalmatlan volt. – Valószínűleg használták volna a kést, ha maga nem lép közbe. Ne haragudjon, hogy a földre rántottam, de minden olyan gyorsan történt, és pánikba estem. Azt hittem, hogy maga is hozzájuk tartozik.

Még mindig idegesnek tűnt, de legalább nem futott el.

– Nem kell bocsánatot kérnie, örülök, hogy megtette. – Carlo a lány puha testére gondolt. Ha nem gáncsolta volna el, akkor sose csókolja meg. És amikor megcsókolta…

Vágyakozva nézte a lány ajkát, és heves érzések dúltak benne. Sajnos nem viselkedhet ősemberként, bár a legszívesebben elvonszolta volna újdonsült ismerősét egy olyan helyre, ahol senki sem zavarhatja meg őket, hogy a végkimerülésig szeretkezzen vele.

De a lány láthatólag ideges volt, ezért Carlo mélyen a kabátja zsebébe süllyesztette a kezét, és egy kicsit távolabb húzódott.

– Mindenkit megcsókol, akit a földre ránt? – A lány úgy nézett rá, mintha éppen azon gondolkodna, hogy elmeneküljön-e, vagy sem.

– Szó sincs róla.

A lány ujjai még szorosabban markolták a zsákot.

– És akkor miért pont engem csókolt meg?

Carlo igyekezett nem mutatni, hogy mennyire felkavarták a történtek.

– Mert maga egyszerűen ellenállhatatlan.

A lány arca felderült, hátrahajtotta a fejét, és hangosan felnevetett.

– Ebben a szakadt farmerben és ősrégi pulóverben, gyapjúsapkával a fejemen? Biztosan nagyon szexis lehetek.

– Egy csókkal egyébként remekül el lehet terelni a támadó figyelmét – rögtönzött Carlo, és egyszerűen képtelen volt levenni a szemét a lány gyönyörű arcáról. – Nagyon sokat számít a meglepetés ereje.

– Hatéves korom óta cselgáncsozom, de erről még sohasem hallottam – válaszolta a lány mosolyogva.

Végre kicsit oldottabbnak tűnt. A szeme fénylett, hópelyhek csillogtak a szempilláján és sötét haján. Carlo agyán egy pillanatra átvillant a gondolat, ha kívánhatna valamit karácsonyra, akkor ez a lány lenne az. Lehetőleg csomagolás nélkül.

– Ezzel azt akarja mondani, hogy még soha nem csókolta meg egyetlen ellenfele sem? – Közelebb húzódott hozzá. – Akkor valamit rosszul csinált. – A tekintetük ismét egymásba fonódott. – Egyértelműen eltereli a figyelmet a harcról.

A lány arcáról lehervadt a mosoly, és döbbenten a férfi arcára tekintett.

– Jaj, ne! Ezt én tettem? Én húztam be magának ekkorát?

Carlót azonban egyáltalán nem érdekelte a sérült arca. Pillanatnyilag egy egészen más testrésze okozott neki gondot. A farmerja hirtelen túl szűknek bizonyult.

A lány lábujjhegyre állt, és óvatosan megérintette a bedagadt helyet.

– Jeget kellene tenni rá – mondta bűnbánóan.

Jég… Talán valóban jégre lenne szüksége. Egy vödör jégre, egy jéghideg zuhanyra, jeges vízre. Jóságos ég, úgy viselkedik, mint egy hormontúltengésben szenvedő kamasz!

– Maga jól van? Azok a gazemberek igen durván bántak magával.

A lány azonban nem tűnt különösebben megviseltnek. Carlo el sem tudta képzelni, hogy azok a nők, akiket ismer, egy ilyen helyzetben hogyan viselkedtek volna. A legtöbbjüknél már akkor is egy világ dőlt össze, ha beszakadt a körmük.

– Jól vagyok, hála magának. Eltekintve attól, hogy a kedvenc farmerom elszakadt. Egészen máshol jártak a gondolataim, máskülönben nem tudtak volna így meglepni. – A lány bűntudatosan nézett rá. – Maga megmentette az életemet, én meg… a filmekben ilyesmi soha nem történik meg. A hálától és megkönnyebbüléstől zokogva a nyakába kellett volna borulnom, ehelyett jól behúztam magának.

– Szeretem a harcias nőket – válaszolta Carlo, mire a lány hangosan felnevetett.

– A következő alkalommal majd igyekszem, hogy ne essem rögtön pánikba.

– Engem egyáltalán nem lep meg, hogy így viselkedett. – Carlo most elkomolyodott. – De nem hiszem, hogy a támadója képes lett volna használni a kést. – Meg akarta nyugtatni a lányt. Vagy inkább saját magát?

A lány keserű grimaszt vágott.

– Ha maga nem lép közbe, akkor valószínűleg megtette volna. Ezen a környéken sok a rablótámadás. Örülök, hogy éppen erre járt. Mit gondol, hívjuk ki a rendőrséget?

Carlo lemerevedett. Csak azt ne! Azzal csak ráterelődne a figyelem.

– Szerintem már rég túl vannak árkon-bokron. És egyébként sem tudnánk pontos személyleírást adni róluk. Vagy maga igen?

– Én sem. – A lány megrázta a fejét, mire a férfi témát váltott.

– Mit keres ilyen késő este ezen a környéken?

A lány áttette a másik kezébe a szemeteszsákot.

– Dolgozom.

Dolgozik? Vajon milyen munkája lehet, hogy késő este elnyűtt farmerban, gyapjúsapkában, szemeteszsákkal a kezében mászkál az utcán? Csak nem…?

A lány hangosan felnevetett.

– Most látnia kellene a saját arcát! Biztosíthatom róla, hogy nem azzal keresem a kenyerem, amire gondol! Szülésznő vagyok – tette hozzá.

Szülésznő? Carlo felnőtt élete felét szülésznők mellett dolgozta végig, de egyikük sem festett úgy, mint ez a lány.

– Az angol szülésznők mindig az éjszaka közepén sétálgatnak a kihalt utcán szemeteszsákkal a kezükben?

– Nem akartam felhívni magamra a figyelmet – jelentette ki a lány, és keserűen mosolygott.

– Akkor még gyakorolnia kell…

– Ebben valószínűleg igaza van. – A lány bánatosan nézte szétszakadt nadrágját. – Biztosan azt hitték, hogy valami értékes van a szemeteszsákban.

– És így van?

– Hát, nem raboltam bankot, ha erre gondol. – A lány csengő hangon felkacagott. – Éppen egy betegemhez indultam. Ha biztos benne, hogy jól van az arca, akkor most el kell búcsúznunk.

– Magával tartok – mondta Carlo hirtelen. – Nem hagyhat itt egyedül. Ez a környék nekem túl veszélyes.

A lány megint felnevetett, és a férfi képtelen volt betelni a látvánnyal.

– Szüksége van a védelmemre?

– Feltétlenül.

– Maga legalább száznyolcvan centi magas, és igen izmos – jegyezte meg a lány, és elismerően nézett végig a férfi izmos alakján. – Gondolkodás nélkül szembeszállt ezekkel az alakokkal, és egyáltalán nem úgy fest, mint aki könnyen megijed.

Öt perccel ezelőtt Carlo igazat adott volna neki, de amióta a lány ledöntötte a lábáról, minden megváltozott.

– Félek, hogy többé nem látom viszont magát.

A lány döbbenten nézett rá. Még mindig erősen havazott, és a hó megtelepedett fekete gyapjúkabátján.

Amikor végre megszólalt, a hangja remegett.

– Most tulajdonképpen azt kellene mondanom, hogy magának elment az esze.

Carlo közelebb lépett hozzá.

– Rendben, akkor mondja!

A lány rámeredt.

– De… képtelen vagyok rá. – Látszott, hogy teljesen össze van zavarodva. – Mi történik velünk?

Egymás szemébe néztek, és hirtelen olyan forróság öntötte el őket, hogy attól még a hó is elolvadt volna. Carlo kinyújtotta a kezét. Néhány végtelennek tűnő pillanat után a lány közelebb lépett, és megfogta. A férfi szorosan magához ölelte, kisimította nedves haját az arcából, és közben arra gondolt, hogy milyen gyönyörű.

– Ez egyszerűen… őrület – jegyezte meg a lány elfúló hangon. – De most tényleg mennem kell…

– Nekem is. Mit gondol, adhatunk egymásnak egy búcsúcsókot? – Arcuk csupán egy leheletnyire volt egymástól.

– Általában nem szoktam így viselkedni. Hiszen nem is ismerem magát…

Carlo elgondolkozva nézett rá. Egész testében melegséget érzett. Még soha nem találkozott olyan emberrel, aki nem ismerte. Olaszországban mindenki tudta, kicsoda. A fényképe rendszeresen megjelent a bulvársajtó hasábjain, amit ő gyűlölt. De ennek a nőnek teljesen idegen, és ez merőben új volt.

– Kezdetben mindenki idegen – válaszolta kedvesen.

– Ez igaz, de általában nem szoktam megcsókolni olyan férfiakat, akiket csak alig öt perce ismerek.

– Akkor maradjon még velem, hogy alkalmunk legyen jobban megismerni egymást.

A lány színpadiasan forgatta a szemét.

– Maga mindig ilyen makacs, amikor nőkről van szó?

Carlo persze erre egyáltalán nem volt rászorulva. Olaszország egyik leggazdagabb embereként eddig mindig ő volt az, aki tapintatosan ügyelt arra, hogy megtartsa a kellő távolságot. Most mélyen belenézett a zöld szempárba, és rájött, hogy fél a lánytól.

Leginkább az ijesztette meg, hogy már öt perc után tudta, soha többé nem akarja elengedni, bár az esze azt súgta, hogy meneküljön. Az élete most nem éppen veszélytelen, és ebbe nem szerette volna belekeverni a lányt, de úgy döntött, kivárja, hogyan alakulnak a dolgok. A következményekkel majd ráér később foglalkozni.

– Hát jó, ha nem akar velem jönni, akkor én kísérem el a betegéhez, és utána együtt kezelhetjük jéggel az arcomat.

Nem túl eredeti szöveg, de ez most nem érdekelte. Valamit ki kellett találnia. Ha a lány most sarkon fordul és egyszerűen faképnél hagyja, akkor komolyan fontolóra kell vennie, hogy elrabolja.

– Nem jöhet velem. – A lány ismét szorosabban fogta a szemeteszsákot. – Dolgozni megyek, és nem vihetek magammal egy férfit, akit most szedtem fel az utcán.

– Én szedtem fel magát – hangsúlyozta Carlo, mire a lány ismét a szemét forgatta.

– Ne legyen ilyen szőrszálhasogató!

A férfi félszegen mosolygott.

– Segít valamit, ha azt mondom, hogy szülész-nőgyógyász szakorvos vagyok?

A lány hitetlenkedve tágra meresztette a szemét, majd nevetni kezdett.

Carlo összeráncolta a homlokát.

– Mi ebben olyan vicces?

– Éppen megpróbálom elképzelni azokat az orvosokat, akiket ismerek, amint megfutamítanak az utcán két tolvajt. – A lány megrázta a fejét, és még mindig nevetett. – De a fantáziám csődöt mond. Mind köpcösek, és rettentően tudálékosak.

Carlo úgy tett, mintha megsértődne.

– Engem talán nem tart okosnak?

– Úgy érti, hogy magának izma és esze is van? – A lány elismerően nézett rá.

– Szolgálatára. – Carlo könnyedén meghajolt. – Most már elhiszi nekem, hogy szülészorvos vagyok?

– Nem. – A lány arca enyhén kipirult a hidegtől. – Már rengeteg szülésszel dolgoztam együtt, de egyikük sem festett úgy, mint maga.

– És mi nem tetszik rajtam?

A lány arcáról eltűnt a mosoly. A férfi bizonytalanságot látott a szemében, és még valamit, ami rendkívüli hatással volt a farmernadrágja méretére.

– Ó, magával minden rendben. Éppen ez a gond.

Carlo testét forróság járta át, és csak nehezen tudott uralkodni magán.

– Nos, amíg nem lát munka közben, addig a szavahihetőségemre kell hagyatkoznia. Magával tarthatok?

A lány kissé félrebillentette a fejét.

– Ha valóban szülészorvos, akkor árulja el nekem, hol dolgozik.

– Holnaptól helyettesítek a Szent Katalin Kórházban.

Hogy mindezt álnéven teszi, arról kizárólag ő és a klinika vezetője tudott.

A lánynak tágra kerekedett a szeme.

– Ez nem lehet igaz! Én is ott dolgozom!

– Akkor tehát elkísérhetem – csapott le Carlo –, hiszen kollégák vagyunk. Utána hazaviszem magát, és kölcsönösen elláthatjuk a sebeinket.

A lány ajka kissé szétnyílt.

– Én… nem is tudom… – Szemében ismét megjelent az óvatosság, Carlo pedig rámosolygott, hogy megnyugtassa.

– Nézze, bár az ismeretségünk viszonylag szokatlan módon kezdődött, nem kell félnie tőlem. Ha rosszul viselkednék, akkor egyszerűen húzzon be nekem még egyet!

– Hát jó. – A lány a vállára vetette a szemeteszsákot, és egy magas épületre mutatott a közelben. – Akkor menjünk együtt Kellyhez és utána hozzám, hogy elláthassam a sérülését! Ez a legkevesebb, amit megtehetek magáért, miután az imént majdnem megöltem.

Carlo ellenállt a kísértésnek, hogy hangos ujjongásban törjön ki, és lelassította a lépteit, mivel neki hosszabb volt a lába. Nem sokkal később követte a lányt felfelé a végtelennek tűnő lépcsőn.

Körülnézett. Nem csoda, hogy éjszaka nem szeret idejönni. Az épület rendkívül visszataszító volt. Graffitik éktelenkedtek a falakon, amelyekről darabokban mállott a vakolat. Néhány ajtó be volt deszkázva, az ablakok betörve. Nyoma sem volt a karácsonyi hangulatnak.

A lány megállt az egyik lakásajtó előtt, a fejére húzta a sapkáját, és alágyűrte a haját.

– Mindez az álruhámhoz tartozik. – Úgy mosolygott rá, hogy Carlo szíve egyből hevesebben kezdett dobogni, aztán bekopogott az ajtón.

– Kelly! Kelly, én vagyok az, Zan. Kérem, engedjen be!

Zan? Carlo meglepetten nézett a lányra.

Ez vajon milyen név lehet?

Még akkor is ezen töprengett, amikor hirtelen kinyílt az ajtó, és egy nagydarab, kigyúrt férfi állt előttük. Carlo önkéntelenül kihúzta magát, és felkészült az összecsapásra.

Vajon ez a törékeny, fiatal lány mit keres egy olyan rémes helyen, mint ez itt? Egyáltalán nem így képzelte el a szülésznők munkáját.

– Üdvözlöm, Mike! – Zan egyáltalán nem tűnt idegesnek. Ehelyett barátságosan rámosolygott az óriásra, majd belesett mellette a lakásba. – Bemehetek Kellyhez? Hoztam neki néhány dolgot…

Csábítóan ide-oda lengette a szemeteszsákot, miközben Mike arca elvörösödött.

– Nincs szükségünk alamizsnára!

Zan megrázta a fejét.

– Hát persze hogy nincs. Ez nem könyöradomány – mondta barátságosan. – Az egyik betegem átnézte a ruhatárát. Arra gondoltam, hogy talán tudnának használni belőle néhány darabot, de másoknak is felajánlhatom, ha maguknak nem kell…

Mike komoran nézett rá, aztán szélesebbre tárta az ajtót.

– Ha már Kellyről van szó, szeretném leszögezni, hogy semmi esetre sem mehet be a kórházba. Ne is hozakodjon elő ezzel megint! – A lány válla felett most kihívóan Carlót vizslatta. – És ő ki?

Zan kinyitotta a száját, de Carlo megelőzte.

– Orvos vagyok. A nevem Carlo… Bennett. – Majdnem elszólta magát, amikor a vezetéknevét mondta, az ugyanis nem a sajátja volt, és még nem szokott hozzá, hogy használja. – Zan megengedte, hogy elkísérjem, amikor meglátogatja a betegeit.

Észrevette, hogy Zan rámered. Így aztán még egyszer barátságosan Mike-ra mosolygott, és kezet nyújtott.

Mike egy pillanatig habozott, majd kezet fogott vele, de az arca továbbra is barátságtalan volt.

– Nem tűnik angolnak, és nem is beszél tökéletesen angolul.

– Félig olasz vagyok – füllentette Carlo ügyesen.

Mike arcáról lerítt, hogy mi a véleménye a külföldiekről.

– Ha már itt van, jöjjön be! De egyet már most megmondok magának. Egy orvos sem mehet a feleségem közelébe. Zan az egyetlen, aki megvizsgálhatja.

– Természetesen. – Carlo követte a lányt a lakásba. A parányi nappali valósággal sokkolta, de igyekezett leplezni az érzéseit.

A helyiség piszkos volt, régi újságok hevertek szanaszét, és ételmaradékokkal teli tányérok voltak mindenütt. A nappali szőnyegén egy nagy juhászkutya hevert. A mancsára fektette a fejét, és tekintetét egyetlen pillanatra sem vette le közben Carlóról.

A szoba nyirkos volt, az egyik sarokban, egy fotelban vékony fiatal nő ült, aki szinte még maga is gyereknek tűnt, nagy kerek hassal és vékony, pipaszárlábakkal.

– Üdvözlöm, Kelly! – Zan félretolt néhány folyóiratot a heverőn, és leült. Kinyitotta a táskáját. – Hogy érzi magát?

Kelly félénk pillantást vetett Mike-ra.

– Egész jól – válaszolta halkan –, de mindig nagyon fáradt vagyok. Tulajdonképpen rettenetesen fáradt.

Carlo a fél vagyonát feltette volna rá, hogy vérszegény.

– Attól tartok, hogy maga vérszegény – válaszolta Zan, miközben a táskájából elővette a vérnyomásmérőt. – Ez terhesség során gyakran előfordul, főleg ha a kismama nem étkezik rendesen.

Carlo elismeréssel nézett a lányra, aki azonnal felismerte a bajt. Zan ellenőrizte Kelly vérnyomását, majd Mike-hoz fordult.

– El kellene végeznem a vérvizsgálatot, Mike.

– Szó sem lehet róla! – horkant fel a férfi. – Nem fogja tűvel összeszurkálni. Tegye meg, amit kell, és aztán menjen!

– Én csak megpróbálok segíteni, Mike. Kelly a harmincnegyedik hétben van. Könnyen elképzelhető, hogy a vérszegénység miatt érzi magát állandóan kimerültnek és fáradtnak. Ennek mindenképpen utána kell járnunk, még mielőtt a baba megszületik. Szeretném tudni, hogy mennyi a vasa.

– Nem szúrhatja meg. – Mike tett egy lépést Zan felé, és Carlo már felkészült rá, hogy közbe kell avatkoznia.

Nem fogja engedni, hogy egy olyan alak, mint ez a Mike, bántsa.

– Zan, ha van magánál vastabletta, akkor egyszerűen csak adja oda neki – szólalt meg, mire három szempár szegeződött rá. – Nagy valószínűséggel maga vérszegény, Kelly, és ezt jó lenne ellenőrizni – folytatta. – De ha ezt nem szeretné, akkor az lesz a legjobb, ha adunk magának vastablettát.

– Ez árthat a babának?

– Magának árthat, ha nem szedi be – magyarázta Carlo kedvesen. – A terhesség és a szülés nagyon igénybe veszi a szervezetet. Szeretnénk egy kicsit tehermentesíteni, hogy sem szülésnél, sem utána ne legyenek komplikációk. Ha bejön a kórházba, akkor…

– Nem fog bemenni a kórházba! – csattant fel Mike, és Zan megköszörülte a torkát.

– Most ezzel inkább ne foglalkozzunk. Meghagytam a telefonszámomat, és tudják, hogy bármikor szívesen eljövök, ha szükségük lenne rám. De mindenképpen be kell szednie a vastablettát. – Zan benyúlt a táskájába, és elővette a pirulákat. – Mindennap vegyen be belőle egy szemet, rendben? – fordult most Kellyhez.

A kismama a férjére tekintett, mintegy engedélyt kérve. A férfi bólintott, mire Kelly elvette a dobozt.

– Megvizsgálhatom, hogy megállapítsam a baba fekvését? – kérdezte Zan.

– Addig nem, amíg ő is itt van a szobában. – Mike ellenségesen meredt az orvosra, aki azonnal elindult a bejárati ajtó felé.

– Megvárom a folyosón.

Vajon miért ennyire bizalmatlan a férj? Öt perccel később Zan ismét behívta. Carlo azonnal látta az arcán, hogy nagyon aggódik.

– Az a benyomásom, hogy a baba nem fejlődik megfelelően. A harmincnegyedik héthez képest túlságosan kicsi.

Carlo Mike-ra tekintett.

– Megvizsgálhatom?

– Nem!

– Mike, legyen szíves engedje… – kérte Zan nyomatékosan.

Mike hirtelen tanácstalannak tűnt. Majd vonakodva bólintott.

– Rendben. – Sötét pillantást vetett Carlóra. – De egyetlen pillanatra sem fogom szem elől téveszteni.

– Ahogy kívánja, ez egyáltalán nem gond. – Carlo óvatosan megtapogatta a kismama hasát. Még soha nem látott ilyen lesoványodott testet. Micsoda óriási különbség a milánói pácienseihez képest! A legtöbbjük gazdag volt, és elkényeztetett, és hirtelen rádöbbent, hogy már mennyire untatja a munkája a felkapott szülészeti magánklinikán. Ez az eset itt sokkal nagyobb kihívást jelentett mind orvosi, mind emberi szempontból.

– Nos?

Mike fenyegető pillantást vetett felé. Carlo megfogta a mérőszalagot, amelyet már Zan is használt, és megmérte Kelly hasát a tetejétől egészen a szeméremcsontig. Az így mért centiméter durván számítva megegyezik a terhességi hetek számával. Zannak igaza volt. Úgy tűnt, hogy a baba valóban túl kicsi.

– Dohányzik?

Kelly megrázta a fejét, de közben idegesen Mike-ra sandított. Carlo ebből arra következtetett, hogy a kismama erős dohányos.

– A baba egy kicsit kisebb, mint amilyennek lennie kellene – mondta óvatosan Kellynek. – Jó lenne, ha a kórházban elvégezhetnénk egy ultrahangvizsgálatot, hogy utánajárhassunk a dolognak. Például meg tudnánk mérni a baba fejének körfogatát, amelyből pontosan kiszámítható, hogy mekkora. És megnézhetnénk az egész testét.

Kelly Mike-ra tekintett, de az csak megrázta a fejét.

– Kelly nem megy be a kórházba.

Carlo összeráncolta a homlokát.

– De…

– Minden rendben – vágott sietve a szavába Zan, és figyelmeztető pillantást vetett az orvosra. – Amennyiben mégis meggondolnák magukat, csak egyszerűen jöjjenek el a kórházba. Kelly, hoztam magának néhány hasznos holmit.

Zan kinyitotta a zsákot, és elővett belőle néhány apró rugdalózót és egy gyönyörű takarót. Carlo azonnal látta, hogy ezek nem használt darabok. A kismama boldogan felkiáltott és hirtelen az egész arca felragyogott, mintha csak a felhők mögül végre előbújt volna a nap.

– És ezeket valaki csak úgy egyszerűen ki akarta dobni? – Kelly hitetlenkedve megtapogatta a ruhadarabokat, miközben Zan mosolyogva figyelte.

– Már nincs rájuk szüksége.

– Egészen olyanok, mintha újak lennének. – Kelly könyörögve nézett Mike-ra. – Megtarthatom őket? Kérlek, Mike!

Rövid habozás után Mike végül bólintott.

– Hát jó.

– Van még valami – mondta Zan. – Beszéltem a szociális osztállyal. Ha minden jól alakul, akkor hamarosan átköltözhetnek egy földszinti lakásba.

Kelly szeme felragyogott.

– Tényleg? – De aztán ismét elszomorodott. – Jobb, ha nem táplálok hiú reményeket. Talán mégsem lesz belőle semmi.

– Ne veszítse el a bátorságát, Kelly! – mondta Zan határozottan. – Itt semmi esetre sem maradhat. Még távolról sincs vége a télnek. Ez a lakás túlságosan nyirkos, és a tizennégy lépcsőforduló túl megerőltető a maga számára. Hogyan akar boldogulni, ha megint elromlik a felvonó?

Carlo arra gondolt, vajon tudják-e, mekkora szerencséjük van, hogy egy ilyen lány, mint Zan, a védőszárnyai alá vette őket.

– Beveheti a tablettákat, de a kórházba nem mehet – jelentette ki Mike, és egyenesen Zan szemébe nézett.

– A baba túl kicsi, Mike. Tényleg meg kellene…

– Kifelé!

Kelly összerezzent, és még mélyebbre süppedt a fotelba.

– Már megyünk – válaszolta Zan, és Mike-ra mosolygott, mintha nem is üvöltözött volna vele éppen az imént. – Majd a következő alkalommal beszélünk még róla.

– Nem fog kórházba menni!

Zan felemelkedett.

– Ahogy gondolja, Mike. – A lány Kellyhez fordult. – Ha bármi gondja lenne, kérem, hívjon fel nyugodtan.

Majd jelentőségteljes pillantást vetett Carlóra, és elhagyták a lakást.

2. FEJEZET

– Mit gondol, vajon veri a feleségét?

– Nem hiszem. – Zan bekanyarodott a folyó mentén egy széles utcába. – De egészen biztosan rettegésben tartja. Kelly rettenetesen fél tőle.

– Miért gyűlöli ennyire a kórházakat?

– Ezt soha nem árulták el nekem, és nem is merek nagyon rákérdezni, mert akkor nem látogathatom meg többé Kellyt. – A lány úgy beszélt Carlóhoz, hogy közben egyszer sem pillantott rá.

Még soha életében nem látott ilyen jóképű férfit. Magas volt, a haja sötét, erő és magabiztosság sugárzott belőle. Ha egyetlen szóval kellene jellemeznie, akkor azt mondaná rá, hogy férfias. Carlo hihetetlenül férfias volt.

– Mindig elmegy hozzá, és a lakásán vizsgálja meg?

– Sajnos Mike nem engedi, hogy a felesége felkeresse a terhesrendelést – válaszolta Zan. Átmentek az úton, így most közvetlenül a Temze partján sétáltak. – A szociális osztály értesített arról, hogy Kelly várandós. Kezdetben Mike még engem sem akart beengedni, de végül sikerült valahogyan meggyőznöm. És remélem, idővel sikerül majd közelebb kerülnöm Kellyhez.

– Mindenképpen alaposan ki kellene vizsgálni – jegyezte meg Carlo, és Zan bólintott.

– Tudom. Az az igazság, hogy sok alapvető dologban hiányt szenved. Például nem étkezik rendesen. Aggódom, de ennél többet sajnos nem tehetek. Már az is gondot jelent, hogy egyáltalán meg tudjam vizsgálni.

– Ezért öltözködik így? Mert Mike nem bízik azokban, akik kórházi egyenruhát viselnek?

Zannak el kellett ismernie, hogy a férfi nagyon okos.

– Igen. Én sem szívesen járkálok este az utcán – ismerte be a lány. – Fekete öves cselgáncsos létemre nem vagyok könnyelmű.

– Egy nőnek nem lenne szabad ilyen környéken dolgoznia – jegyezte meg a férfi komoran.

A lány elnevette magát.

– Még mindig megjátssza a macsót?

– Természetesen. – Carlo felemelte a fejét, és elmosolyodott. – Olasz vagyok, már elfelejtette? És bármennyit fejlődtünk is, a nőknek még mindig az lenne a feladatuk, hogy otthon maradjanak, és melegen tartsák az ágyunkat.

Zan elpirult. Bármelyik nő melegíti is Carlo ágyát, nagyon szerencsés.

– Még senki sem mondta magának, hogy a huszonegyedik században élünk?

A férfi csak mosolygott.

– Ez a környék nem biztonságos.

– Azért dolgozom itt, mert kihívást jelent, és ugyanakkor jót teszek vele. – Zan kérdőn tekintett a férfira. – Maga még nem járt ilyen helyen, ugye? Amikor beléptünk, igencsak sokkolta a lakás látványa.

A férfi zavartan megmasszírozta a nyakát.

– Ennyire lehetett látni?

– Csak én vettem észre. Az első alkalommal én is hasonlóan éreztem. De az ilyen tapasztalat felnyitja az ember szemét. Terhes kamaszok, gyermeküket egyedül nevelő anyák és mindenhol egy farkas méretű juhászkutya. – A lány óvatosan kikerült egy megfagyott kutyapiszkot a járdán. – Valószínűleg nekem is lenne egy, ha ezen a környéken élnék. Eleinte a kutyáktól féltem a leginkább, de időközben hozzájuk szoktam. Magának van otthon kutyája?

A férfi habozott, aztán bólintott.

– Van, de én nem félek tőlük. Hol tanult egyébként cselgáncsozni?

Zan mosolygott, és még szorosabbra húzta magán a kabátot.

– Van négy bátyám. – Megvonta a vállát. – Mindnyájuknak az volt a véleménye az apámat is beleértve, hogy meg kell tudnom védeni magamat, ha ők nincsenek mellettem.

– Nagyon okos gondolat.

– Ahogy vesszük – jegyezte meg Zan szárazon. – Az érem másik oldala, hogy minden fiút elriasztottak, aki közeledni mert hozzám.

Carlo kíváncsian tekintett rá.

– Jó a kapcsolata a testvéreivel?

– Szeretem őket – jelentette ki a lány egyszerűen. – El sem tudok képzelni jobb dolgot, mint négy báty mellett felnőni. Sokat szórakoztunk együtt.

– De arra is megtanították, hogy legyen óvatos a férfiakkal?

A lány vonakodva bólintott.

– Igen, arra is. És mivel pontosan tudják, hogy mi jár a férfiak fejében, és miket tesznek, minden férfit elzavartak, aki érdeklődött irántam.

Carlo tettetett rémülettel nézett rá.

– Akkor tehát bármelyik pillanatban számíthatok rá, hogy beverhetik a fejem?

Zan csak nevetett.

– Nem kell aggódnia. Nos, most már elég sok mindent megtudott rólam. És magával mi a helyzet? Csak annyit tudok magáról, hogy olasz. És melyik fele az?

A férfi rámosolygott, annyira csábosan, hogy a lánynak elakadt a lélegzete.

– Ha kedves lesz hozzám, akkor később megmutatom magának.

Zan elpirult, de ugyanakkor elnevette magát.

– Nos, a kiejtéséből ítélve, és abból, hogy érthetetlen mondatokat mormolt, miközben rajtam feküdt, arra következtetek, hogy az olasz az anyanyelve. Ami egyben azt is jelenti, hogy nyilván ott él általában. Mit keres itt Londonban?

– Egy kis változatosságot. – Túl gyorsan jött a válasz, és Zan hirtelen felkapta a fejét, de a férfi állta a pillantását. – Az EU-ból sok orvos jön dolgozni Angliába.

– És hol dolgozott legutoljára?

– Egy magánklinikán Milánóban. – A férfi bűnbánóan mosolygott. – A legtöbb páciensem nem olyan volt, mint Kelly…

– Túl magabiztosak és túl gazdagok voltak ahhoz, hogy parancsolhasson nekik?

A férfi elismerően bólintott.

– Valahogy úgy.

– Nagyon rendes magától, hogy megvizsgálta Kellyt. – Zan egyenesen a szemébe nézett. – Nehogy azt higgye, hogy nem tudom, a legtöbb orvos megfutamodott volna. Féltek volna attól, hogy a végén esetleg beperlik őket.

Carlo közömbösen vállat vont.

– Jó a biztosításom.

Emellett elegendő tapasztalattal és magabiztossággal rendelkezett egy ilyen esethez.

– Itt lakom. – Zan megállt az egyik lakóház előtt.

Carlo hanyagul a házfalnak támaszkodott.

– Nos… – szólalt meg vontatottan –, behív magához?

Zan szíve megdobbant.

– Általában nem hívok meg idegeneket magamhoz.

– Ezt örömmel hallom. – Carlo kicsit közelebb húzódott, és közben egyetlen pillanatra sem vette le róla a szemét. – De kétszer megcsókoltuk egymást, és együtt töltöttük az estét. Tehát már nem vagyunk idegenek egymás számára.

A lány nevetett, igyekezve leplezni a zavarát.

– Az estét egy mocskos lakásban töltöttük, egy nagydarab férfi támadó tekintetétől követve, aki a legszívesebben megvert volna bennünket. Maga szerint ilyen az eszményi randevú?

– Maga is tudja, hogy nem csak ennyi volt. – Carlo tekintete a lány ajkára tapadt. – Bízzon bennem, Zan!

– Semmit sem tudok magáról.

– Mit szeretne tudni? – A férfi szeme vidáman megvillant. – Olasz vagyok. Szülészorvos. Van egy bátyám és egy húgom. Meg egy feldagadt, lila szemem.

– Nős?

Carlo állta a tekintetét.

– Nincs feleségem, és gyerekem sincs.

Zan az ajkába harapott. Vajon nagy hiba lenne, ha behívná a férfit? Nem gondolkozott sokáig, kinyitotta az ajtót, és előrement a csarnokba.

– A legfelső emeleten lakom.

Zan nem ismert magára. A bátyjai most biztosan dührohamot kapnának. Másfelől viszont huszonnégy éven át óvatosan és megfontoltan élt. Éppen ideje, hogy elkezdje élvezni az életet. És hogy bízzon az ösztöneiben. Az ösztöne pedig azt súgta, hogy Carlóban megbízhat.

Amikor felidézte a férfi szájának érintését az ajkán, jóleső borzongás futott végig a testén. Egészen eddig az estéig azt hitte, hogy túlértékelik a csók jelentőségét. De úgy látszik, mostanáig nem a megfelelő férfiak csókolták meg.

A liftben lopva Carlóra pillantott, és még mindig képtelen volt elhinni, hogy orvos. Annyira más volt, mint azok, akiket ismert. Nagyot sóhajtott. Ha minden olasz férfi ilyen jóképű, akkor valószínűleg kivándorol Olaszországba. Megállt a lift, és a lány kiegyenesedett.

– Figyelmeztetnem kell – magyarázta, miközben a táskájából elővette a lakáskulcsát –, hogy bár a kilátás csodálatos innen, ennél többre ne számítson. Ha majd nyerek a lottón, veszek magamnak nagyobbat.

Kinyitotta az ajtót, és felkapcsolta a lámpát. A világos padlón bevásárlószatyrok, árcédulák, csomagolópapírok hevertek szanaszét. A lány sietve lehajolt, és mindent összeszedegetett a földről.

– Felesleges annyira igyekeznie – jegyezte meg a férfi derűsen. – Kezdettől fogva tisztában voltam vele, hogy minden vadonatúj.

Zan magához szorította a bizonyítékokat, és döbbenten nézett a férfira.

– Jaj, ne! Pedig külön összegyűrtem mindent, hogy használtnak tűnjön! Mit gondol, vajon ők is észrevették?

– Kelly túlságosan örült ahhoz, hogy bármit is észrevegyen. – Carlo felvonta a szemöldökét. – Mindig a betegeire költi a fizetését?

A lány elpirult.

– Nem, csak néha… Kedvelem Kellyt, és nagyon sajnálom.

A férfi sokáig szótlanul nézte, aztán odament a nagy ablakhoz, amely szinte teljesen beborította a parányi lakás egyik falát.

– Valóban csodálatos innen a kilátás.

– Köszönöm. – Zan levette a sapkáját, és megrázta a haját. Zavarta, hogy most valószínűleg egy vízbe fúlt patkányhoz hasonlít, miközben egy ilyen csodálatos férfi van a lakásában. – Itt nincs szükség függönyre. Senki sem lát be ide.

– Nagyon barátságos kis lakás.

A lány csak mosolygott.

– Nos, mint már mondtam, ha nyerek a lottón, akkor nagyobbat veszek magamnak.

A férfi nem válaszolt azonnal, hanem körbefordult.

– Lottózik? Sokat jelent magának a pénz?

– Nem. – A lány a szemetesbe dobta a műanyag zacskókat és a csomagolást, majd vidáman nevetett. – Csak szeretek arról álmodozni, hogy akkor mennyi mindent meg tudnék venni. Maga nem?

A férfi meglepettnek tűnt.

– Nos… én…

– Ugyan már, ne titkolózzon! – A lány kibújt a csizmájából, és levetette a kabátját, majd törökülésben leült a heverőre. – Mindenki álmodik arról, hogy egyszer majd megnyeri a főnyereményt a lottón. Még azok is, akik állandóan elfelejtik megvenni a lottószelvényt.

A férfi kíváncsian tekintett rá, és összefonta a karját a mellén.

– És maga mit venne a pénzből?

– Hát, nem is tudom… hétköznapi dolgokat… – A lány megvonta a vállát. – Egy házat valami jobb környéken, egy kocsit, hogy éjszakánként ne kelljen gyalog járnom a kihalt utcákon.

– És nem dolgozna tovább?

– Jaj, dehogynem! – tiltakozott Zan hevesen. – Imádom a munkámat.

Carlo ismét az ablak felé fordult.

– Nagy szerencse kell hozzá, hogy ismét ilyen kilátást találjon.

– Ugye milyen szép? Itt a kikötő közelében sok régi raktárépületet átalakítottak lakóházzá, és a kilátás igazán csodálatos. – Zan elégedetten körbenézett. Bár a lakás kicsi volt, de barátságos, és senkivel sem kellett osztoznia rajta. – Nekem az a mottóm, hogy mindenből ki kell hozni a legjobbat. Kicsit szűkös, de holnaptól még szűkösebb lesz.

– Miért? Mi lesz holnap? – A férfi ellépett az ablaktól.

– Holnap megveszem a karácsonyfát – jelentette ki a lány büszkén. – Méghozzá jó nagyot!

– Értem. – A férfi ismét karba fonta a kezét. – Magának fontos a méret?

– Ha karácsonyfáról van szó, akkor mindenképpen. – Zan nevetett a célzáson, és közben igyekezett nem tudomást venni a bizsergésről, amely a férfi szavaira az egész testét átjárta. – Imádok mindent, aminek köze van a karácsonyhoz. És maga? Maga is szereti a karácsonyt?

Carlo rövid habozás után bólintott.

– Igen, azt hiszem.

– Most biztosan szomorú, hogy nem töltheti otthon az ünnepeket. Ismerem ezt az érzést. Karácsonykor dolgoznom kell, és újév előtt nem mehetek haza a szüleimhez. De elküldtem a kívánságlistámat a Mikulásnak, biztosan megkapom az ajándékaimat.

A férfi a falnak támaszkodott és figyelmesen nézte. Zan nagyot nyelt. Carlo mintha betöltötte volna a kis lakást.

– Írt a Mikulásnak?

– Természetesen! Elküldtem neki a kívánságlistámat. Máskülönben honnan tudhatná, hogy mit szeretnék? – A lány számolni kezdett az ujjain. – Gyémánt fülbevalót, kasmírpulóvert. Selyem fehérneműt… ilyesmiket.

– Gyémánt fülbevalót? – Carlo tekintete a lány szakadt farmerjára siklott. – Nem úgy fest, mint aki nagy jelentőséget tulajdonít az ékszereknek.

– Ne engedje, hogy megtévessze a látszat! Soha nem volt ékszerem. Karácsonykor mindig ugyanazt kaptam, mint a bátyáim. Rögbicipőt és akcióhős-figurákat. A szüleim csodálatosak, és én nagyon szeretem őket, de valahogyan megfeledkeztek róla, hogy én lány vagyok. Soha nem volt babám, és mindent megadtam volna egy csipkés rózsaszín ruháért.

A férfi rámeredt.

– Csipkés rózsaszín ruhát szeretett volna?

– Tudja, olyat, amilyen a mesékben van a királykisasszonyoknak. Olyan igazán nőieset. És maga? Maga mit szeretne karácsonyra?

Hosszú csend következett, és amikor a férfi végre megszólalt, a tekintete egészen különös volt.

– Magát. – Carlo hangja gyöngéd volt, és közben egyenesen a szemébe nézett. – Én magát szeretném, Zan.

A lány úgy érezte, mintha a helyiségben hirtelen több fokkal megemelkedett volna a hőmérséklet. A szíve a torkában dobogott, és izzadt a tenyere.

Carlo válasza megdöbbentette, de fel is izgatta. Nem tudta, mit mondjon. Az igazság az, hogy ő is szerette volna a férfit, és ez félelemmel töltötte el.

– Nem vagyok kapható egyéjszakás kalandra – nyögte ki végül.

– Az jó. – Carlo még mindig fogva tartotta a tekintetét. – Ugyanis én többet szeretnék egyéjszakás kalandnál.

Zan képtelen volt tovább nyugodtan ülni. Felállt, és zaklatottan nézett Carlóra. Annyira más volt, mint a többi férfi, akiket ismert. Pontosan tudja, mit akar, és nyilván általában meg is kapja.

– Mi történik velünk? – Zan összefonta a karját a mellén. – Az életem eddig rendezetten és tervezetten haladt a maga útján, olyan férfiakkal találkoztam, akik rendszerint untattak, és most egyik pillanatról a másikra…

A férfi felvonta a szemöldökét.

– Igen…?

Zan szíve a torkában dobogott. Nem tudta, mi az, ami jobban izgatja, a férfi hangja vagy a tekintete.

– …most pedig egyik pillanatról a másikra a járdán fekszem, és egy ismeretlennel csókolózom.

– Panaszkodik? – tréfálkozott Carlo, és a lány egyre nehezebben kapott levegőt.

– Nem, csak nem vagyok hozzászokva, hogy az utca közepén, mások szeme láttára megcsókoljak valakit.

– De hiszen senki sem látott bennünket. – A férfi közelebb lépett. Zan ezt már képtelen volt elviselni, és hátrált egy lépést.

– Kér kávét?

– Nem. – Carlo annyira közel volt hozzá, hogy szinte érezte a teste melegét.

Zan szíve majd kiugrott a helyéből. A térde remegett. Carlo teljesen levette a lábáról! De nem akart olyasvalakit megcsókolni, akit nem ismert. Vagy mégis… A tekintete Carlo szájára siklott. Önkéntelenül vágyakozva szétnyílt az ajka. Még egyszer, utoljára megpróbált az eszére hallgatni, és úrrá lenni a vágyain.

– Még nem tettünk jeget a szemére.

– Pillanatnyilag nem a szememnek van szüksége hűsítő pakolásra. – Carlo magához húzta a lányt, lehajolt hozzá, míg az arcukon érezték egymás leheletét.

Zan a heves vágyakozástól remegni kezdett, és szinte türelmetlenül várta a csókot. A férfi ajka gyöngéden megérintette az övét, mosolya pedig elárulta, hogy pontosan tudja, milyen hatással van rá.

És ekkor végre megcsókolta. Egészen másként, mint az imént a járdán.

Zant még soha nem csókolták meg így. Ez a csók tele volt izzással. Minden érzékét megtámadta egyszerre. És tapasztalatlan teste azonnal válaszolt is rá. Elöntötte a forróság, olyan erővel, hogy ösztönösen még szorosabban simult a férfihoz.

Carlo a lány karját a nyaka köré fonta, és még mohóbban ölelte. A nyelve utat tört a szájába, és Zan egész teste lángokban állt. Ez volt életének legszenvedélyesebb, legizgalmasabb csókja. Érezte a férfi kutató nyelvét, domborodó férfiasságát és heves szívverését.

Magába szívta férfias illatát, érezte borostás állát az arcán, és a világ körülötte megszűnt létezni. Még többre vágyott, és amikor Carlo végre felemelte a fejét, Zan levegő után kapkodott, és annyira össze volt zavarodva, hogy képtelen volt a szemébe nézni.

Carlo beletúrt a hajába, és gyöngéden hátrahajtotta a fejét, így Zan kénytelen volt mégiscsak ránézni.

– Ezt nem csinálhatjuk túl sokáig, cara mia – jegyezte meg a férfi. – A végén még mindketten felrobbanunk.

Zan válaszolni akart, de egyetlen hang sem jött ki a torkán. A férfi gyöngéden megérintette az arcát.

– Tudod mit? – Carlo teljesen nyugodtnak és fesztelennek tűnt. – Nekem most jólesne egy zuhany. A farmerom átázott, mert valaki beledöntött egy pocsolyába.

Igazán jól értett hozzá, hogyan oldja a lány zavarát, és Zan hálás volt neki ezért.

– Ez nem igaz! Ki lenne ilyen aljas?

– Fogalmam sincs, de ha rájövök, akkor megkapja a magáét! – Carlo ismét magához ölelte, és megcsókolta. – Minél hamarabb meg kell szabadulnunk a nedves ruháinktól, különben még a végén megfázunk. Betenném a nadrágom a szárítóba, és lezuhanyoznék.

Zan bólintott és a konyha felé intett.

– Ott találod a szárítót.

A férfi tekintete elsötétült.

– Velem zuhanyozol?

Nem. Minden túl gyorsan történt. Bár Zan magában már eldöntötte, hogy néhány dolgon változtat, de a régi szokásokat nehéz levetkőzni. Megrázta a fejét, mire a férfi mosolyogva elindult a konyhába. Nem sokkal később azonban visszajött, kezében a farmerjával.

– Sajnos nem tudom kezelni a szárítót – mondta zavartan.

Mindketten elnevették magukat. Zan ugyanakkor görcsösen igyekezett nem bámulni a férfi izmos, lebarnult lábát.

– Nálad otthon ki intézi a mosást? Vagy jobb lenne, ha nem kérdezném?

– Van egy házvezetőnőm – magyarázta Carlo. A lány odalépett hozzá, hogy kivegye a kezéből a nedves nadrágot, de közben kerülte a tekintetét.

– Úgy látszik, nem sok mindenre tanított meg. – Zan betette a nadrágot a szárítóba, és bekapcsolta a gépet. – Gondolom, tudod, hogyan működik a zuhanyzó. Vagy a házvezetőnőd ebben is segíteni szokott?

A férfi szeme megvillant.

– Azt hiszem, elboldogulok a zuhannyal, de a vetkőzésnél elkelne egy segítő kéz.

Meg kellene tiltani, hogy egy férfinak ilyen izgató mosolya legyen. Zan szívverése ismét felgyorsult. Ha ez így folytatódik, a végén még szívritmuszavarai lesznek!

– Ha nem szeretnél egy újabb kék foltot a szemed alá, akkor jobb lesz, ha villámgyorsan megtanulsz egyedül vetkőzni! – Carlo nevetett, ő pedig elindult kifelé. – Hozok törülközőt.

Amikor visszatért, hallotta a víz csobogását. Résnyire kinyitotta a fürdőszoba ajtaját.

– A kilincsre akasztom a törülközőt.

– Tessék? – kiáltotta a férfi a zuhany alól. Zan kicsit jobban kinyitotta az ajtót, és behajolt, de közben elfordította a tekintetét.

– Csak azt mondtam, hogy a kilincsre akasztom a törülközőt.

– Nem értem, mit mondasz.

Amikor még egy kicsit tovább hajolt, erős kezek megmarkolták és behúzták a gőzölgő vízsugár alá.

– Te gazember! – Zan nevetve megpróbálta kiszabadítani magát, és a víz ellenére igyekezett nyitva tartani a szemét. – Mit csinálsz?

– Takarékoskodom a vízzel. – A lány felnyögött, amikor Carlo hirtelen magához szorította, és megcsókolta.

Úgy érezte, elveszett. Odasimult a férfihoz, és viszonozta a csókját. Carlo egyre mohóbban simogatta, és Zan megbizonyosodhatott róla, hogy kívánja őt. Forróság öntötte el az ölét, de amikor a férfi a nadrágjához ért, megfogta a kezét.

– Várj…

– Azt akarod, hogy abbahagyjam? – Carlo szorosan magához ölelte.

– Igen… nem… – Zan megremegett, mire a férfi felnyögött, és végigsimított a haján, majd a hátán.

– Van egyáltalán fogalmad róla, hogy mennyire kívánlak?

Zan remegett, de mosolygott. Abban a pillanatban, amikor a havas utcán a férfi sötét szemébe nézett, már tudta, hogy le akar feküdni vele. Most mégis elbizonytalanodott. Carlo ezt megérezhette, mert a vállára terített egy puha törülközőt.

– Vedd le a nedves ruhád, és vegyél fel szárazat! – mondta gyöngéden, majd eltolta magától.

Zan az ajkába harapott, és félénken felnézett.

– Azt hittem, hogy…

– Nos, nem fogunk – válaszolta a férfi mosolyogva. – Legalábbis most még nem. Te nem vagy száz százalékig biztos magadban, én pedig azt szeretném, hogy az legyél.

Zan rettenetesen zavarban volt.

– Csak minden olyan gyorsan történt. Nem tudom… Képtelen vagyok…

– Akkor majd lassabban haladunk.

A férfi szájából mindez olyan egyszerűen hangzott, és Zant meglepte, hogy Carlo egyáltalán nem tűnik dühösnek.

– Neked ez nem jelent gondot?

– Bár sürgősen szükségem van a hideg zuhanyra, de mivel megegyeztünk, hogy behúzhatsz nekem, ha nem viselkedem tisztességesen, igyekszem uralkodni magamon.

Mire Zan visszatért, Carlo már a nappaliban ült. A törülközőt a dereka köré csavarta, haja még nedves volt a zuhanyozástól. Kíváncsian keresgélt a lány CD-gyűjteményében.

– Carlo… – A lány elhallgatott és megállt a férfi előtt. – Haragszol rám?

Carlo feltekintett.

– Miért kellene haragudnom?

– Mert azt a benyomást keltettem, hogy én… sajnálom, ha azt hitted… Nem akartalak áltatni…

A férfi összeráncolta a homlokát.

– Természetesen jogod van hozzá, hogy bármikor nemet mondjál, cara mia.

– De én nem akartam nemet mondani – válaszolta Zan sietve, és elpirult. – Csak minden olyan gyorsan történt, és én… én még sohasem…

A mondat közepén elhallgatott, mert a férfi döbbenten meredt rá. Szinte egy örökkévalóságig tartott, mire Carlo végre megszólalt, és a hangja rekedt volt.

– Akkor örülök, hogy az első alkalom nem a zuhany alatt történt, tesoro. Így sokkal szebb lesz, ha eljön a megfelelő pillanat.

A férfi meleg tekintetétől Zan szíve nagyot dobbant.

– Még mindig szeretnéd?

– Természetesen. – Carlo odalépett hozzá, és a keze közé fogta az arcát. – Sajnálom, hogy olyan durva voltam, de nem gondoltam volna, hogy te még…

– Nem akartam megmondani. Attól féltem, hogy elijesztene – suttogta Zan, mire a férfi elnevette magát.

– Még nagyon sok mindent meg kell tanulnod az olasz férfiakról, cara mia. Hihetetlenül féltékenyek és mohók. Nem szeretnek osztozkodni. Szeretik, ha a nő csakis egyedül az övék.

Csak az övé. Zant már a gondolatra elöntötte a forróság, és sietve kibontakozott a férfi karjából.

– Megnézem, hogy megszáradt-e már a nadrágod.

Carlo követte a konyhába, és az ajtófélfának támaszkodva figyelte.

– Alig tudom elhinni, hogy még szűz vagy. A testvéreid nagyon komolyan vehették, hogy vigyázzanak rád.

A lány kivette a farmert a szárítóból.

– Igen, komolyan vették.

– És mi a helyzet most, hogy felnőttél?

– Megbíznak bennem. – Zan hirtelen ismét rádöbbent, hogy csupán néhány órája ismeri a férfit.

– Minden rendben, Zan. Én sem szoktam azonnal lefeküdni a nőkkel. Hagyjuk, hogy a dolgok a maguk útján menjenek, és meglátjuk, mi lesz belőle.

Ezekre a szavakra Zan gyomra összeszorult.

– Kérsz kávét?

– Milyen kávéra gondolsz? – A férfi tekintete megvillant. – Mi, olaszok odahaza a padlót mossuk fel az úgynevezett angol kávéval.

Zan gőgösen tekintett rá.

– Én készítem London legjobb cappuccinóját!

– Az nem sokat jelent. Jaj! – Carlo összerándult, amikor Zan jól oldalba bökte. – Mindent visszaszívok, és felöltözöm, amíg te elkészíted a kávét.

Nemsokára a lány két gőzölgő csészével és egy tál keksszel tért vissza a nappaliba. Carlo az ablaknál lévő heverőn feküdt, és kitekintett a Temzére, melynek partján csillogtak az esti fények.

– Szeretem az éjszakai Londont. – Zan letérdelt mellé, és átnyújtotta az egyik csészét. – Ugye milyen csodálatos a kilátás? És éjszaka nem látni a piszkot.

– Nappal minden nagyváros piszkos. Látnod kellene Milánót… Kipufogógáz és zaj, ez az ember első benyomása. – Carlo megkóstolta a kávét, és meglepetten nézett a lányra. – Igazad van, tényleg finom kávét főzöl. Tökéletes.

Már feladta a reményt, hogy Angliában valaha jó kávét igyon, de ez egyszerűen tökéletes volt. Ez talán jó jel.

Zan másik farmert vett fel, és egy krémszínű pulóvert. Carlo a legszívesebben magához ölelte volna, annyira lágy és nőies volt, mégis teli élettel. És Zan félénk vallomása meghatotta. Még soha nem volt dolga ilyen nővel.

– Gyere ide! – Letette a csészéjét, és a lány természetes mozdulattal hozzásimult. Carlo érezte, hogy megbízik benne, és lelkiismeret-furdalása támadt, amiért megtévesztette. Másfelől viszont élvezte, hogy a lány nem tudja, ki ő valójában.

Zan felemelte a fejét.

– Elnyerte a tetszésedet a kávém?

Minden elnyerte a tetszését. Képtelen volt tovább ellenállni, hátradöntötte a lányt a párnára, és megcsókolta. Csupán egy gyöngéd csók akart lenni, alig több egy érintésnél. De egészen más lett belőle.

Zan teste azonnal válaszolt, és Carlón úrrá lett az izgalom. Benyúlt a lány pulóvere alá, és megérintette meleg, bársonyos bőrét. Zan levegő után kapkodott, amikor megtalálta a mellbimbóját.

Ha ilyen szenvedélyesen válaszol a csókjára, akkor vajon milyen lesz, ha lefekszenek egymással? Carlo a hátára gördült, és közben Zant is magával húzta. A lány a melléhez szorította az arcát, majd végül szégyenlősen a szemébe nézett.

– Miért hagytad abba?

Valóban ennyire ártatlan lenne? Carlo elmosolyodott.

– Te mit gondolsz?

A lány zavartan elpirult.

– Tényleg kívántál?

– Nem érezted?

Zan ismét elpirult.

– Hihetetlenül jól csókolsz.

Carlo már majdnem azt javasolta, hogy próbálják ki a többi képességét is, de attól félt, hogy elutasító választ kapna.

– Csodálatos érzés csókolni téged.

– Tudod, hogy olaszul beszélsz, amikor csókolózunk? Nagyon izgatónak találom. – A lány arca kipirult, a haja összekócolódott.

– Ez az anyanyelvem – emlékeztette Carlo.

– Mondj nekem valamit olaszul! Bármit.

– Cappuccino.

– Nagyon vicces vagy! – Zan a férfi mellére tette a kezét, ő pedig magához húzta a lányt.

– Io voglio te – mondta gyöngéden, és Zan kíváncsian tekintett rá.

– Ez mit jelent?

Akarlak. De ezt nem állt szándékában elárulni neki. Hiszen semmi mást nem nyújthat a lánynak, csak bajt és fájdalmat.

– Ez azt jelenti, hogy hihetetlenül izgató vagy.

– Valóban? – Zan nevetett, aztán odahajolt hozzá, és megcsókolta. – Feltétlenül meg kell tanulnom olaszul. Megtanítasz?

– Vannak más dolgok is, amelyekre szívesen megtanítanálak. – Carlo rámosolygott a lányra. Zan a legérzékibb nő, akit valaha ismert. Soha többé nem engedi el…

Erre a gondolatra megborzongott. Természetesen egyszer el kell majd engednie. Soha nem gondolt tartós kapcsolatra. Már nagyon régen elveszítette a bizalmát a nőkben. De ez itt most egészen más, mivel Zan nem tudja, hogy ő kicsoda.

– Hirtelen nagyon komoly lettél – jegyezte meg Zan aggódva.

Carlo magára erőltetett egy mosolyt.

– Éppen arra gondoltam, hogy hat óra múlva egy új munkahelyen állok munkába.

Zan felnyögött, és az órára nézett.

– Erről teljesen megfeledkeztem. Jobb lesz, ha most elindulsz haza!

Carlo gyöngéden megcsókolta.

– Talán egyáltalán nem is akarok elmenni.

– Mindenképpen haza kell menned átöltözni, vagy nem? Egyáltalán hol laksz?

A férfi habozott, majd elhúzódott tőle, hogy felkeljen.

– Az első időre egy ismerős adta kölcsön a lakását.

A bátyja hárommillió fontos tetőtéri lakásában lakott, kilátással a Hyde Parkra.

Zan együtt érzőn nézett rá.

– És éppen karácsonykor. Az ünnepeket egy igazi otthonban kellene eltöltened, nem pedig egy ideiglenes szálláson.

A férfi belebújt a pulóverébe, és kérdőn nézett rá.