Borítószöveg

Sose maradtam nyugton, mindig mozogtam, mindössze ennyit csináltam. Mindig vagy arra vártam, hogy eljussak valahová, vagy arra, hogy visszatérjek. Vagy hogy megszökjem. Folyton be- és kipakolom a lábamnál lévő bőröndöt. Táskámat az ölemben tartom, van benne egy kis pénz meg olvasnivaló. Létezik olyan hely, amelyen nem csak áthaladunk? Eltévedve, elveszetten, tanácstalanul, üresjáratban, tévúton, sodródva, összezavarodva, összekuszálva, elszakadva, körbeforogva. Kötődöm ezekhez a kifejezésekhez. Ezek a szavak jelentik a lakhelyemet, ahol megvethetem a lábam.

A Mélyföld és A bajtolmács szerzőjének új könyve egy meg nem nevezett negyvenes nő portréja, aki megkérdőjelezi helyét a világban, ingadozik mozdulatlanság és mozgás, kötődés és a hosszú távú kapcsolatok elutasítása között. Magányosan jár-kel egy gyönyörű, meg nem nevezett olasz városban, és életútja felén ráébred, hogy eltévedt.

Városának járdáin sétál, áthalad hídjain, megfordul üzleteiben, uszodáiban és kávézóiban. Lassít léptein, hogy egy veszekedő párt figyeljen, hogy megszemléljen egy öregasszonyt egy orvosi váróban, megáll, hogy megigya kávéját egy árnyas téren. Néha meglátogatja gyászoló anyját, aki saját magányába zárkózik, néha a vasútállomáson a vonatok rövid időre jókedvre derítik.

De egy év leforgása alatt, ahogy az évszakok váltják egymást, minden átalakul. Egy nap a tengerparton, egyszerre lehengerelve és új erőre kapva az életteli látványtól, nézőpontja örökre megváltozik.

Az Amerre járok tömör, átgondolt próza. Intelligenciája és érzékenysége, a határok áttörésének peremén való egyensúlyozás, valamint a kívülhelyezkedés költészete Rachel Cusk és Sigrid Nunez műveivel rokonítja.

Jhumpa Lahiri (1967) Pulitzer-díjas és Booker-rövidlistás szerző. Jelenleg Olaszországban él. Ő Domenico Starnone Hurok című regényének angol fordítója. Az Amerre járok kivételes módon olasz nyelven született, majd maga a szerző fordította angolra. Magyarul ez a negyedik könyve.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Jhumpa Lahiri: Whereabouts, Borzoi Book Published by Alfred A. Knopf and Alfred A. Knopf Canada, 2021

All Rights reserved. Published in the United States by Alfred A. Knopf, a division of Penguin Random House LLC, New York, and in Canada by Alfred A. Knopf Canada, a division of Penguin Random House Canada Limited, Toronto.

Originally published in Italy as Dove Mi Trovo by Ugo Guanda Editore S.r.l., Milan in 2018.

Copyright © 2018 by Jhumpa Lahiri

Copyright © 2018 by Ugo Guanda Editore S.r.l.

Hungarian translation © 2023 Greskovits Endre

Magyar kiadás © 2023 Park Kiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Váraljai Viktória

Borítófotó © Clark et Pougnaud (Lost in Meditation, No 4, 2009)

ISBN 978-963-355-821-8

Felelős kiadó Tönkő Vera

Felelős szerkesztő Szala Boglárka

Szerkesztette Elekes Dóra

A szöveget gondozta Mohácsi Balázs és Kővári Bettina

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Ad ogni mutamento di posto io provo una grande

enorme tristezza. Non maggiore quando lascio un

luogo cui si connettono dei ricordi o dei dolori e

piaceri. È il mutamento stesso che m’agita come il

liquido in un vaso che scosso s’intorbida.

ITALO SVEVO: Saggi e pagine sparse

Valahányszor megváltozik a környezetem, rettenetesen

elszomorodom. Amikor elhagyok egy emlékekhez,

fájdalomhoz vagy boldogsághoz kötődő helyet, akkor

nem annyira. Maga a változás kavar fel, mint amikor

a folyadék felrázva zavarossá válik.

ITALO SVEVO: Esszék és kiadatlan írások

A járdán

Reggelenként elsétálok egy kis márványtábla mellett, amelyet az utat szegélyező magas falnak támasztottak. Nem ismertem a férfit, aki meghalt. De az évek során megjegyeztem a keresztnevét, a családnevét. Tudom, melyik hónap melyik napján született, és melyik hónap melyik napján ért véget az élete. A születésnapja után két nappal, februárban halt meg.

Nyilván baleset érte, amikor a biciklijén vagy a motorkerékpárján ült. Vagy talán szórakozottan sétált éjszaka. Talán elütötte egy autó.

Negyvennégy éves volt, amikor történt. Gondolom, itt helyben meghalt, a járdán, a fal mellett, amelyből kihajt a gaz, ezért tették a táblát alulra, a járókelők lábához. Az út tele van kanyarokkal, és felfelé kígyózik. Kicsit veszélyes. A járda bosszantó, tele van kitüremkedő gyökerekkel. Néhány szakasza szinte járhatatlan a gyökerek miatt. Én is ezért sétálok inkább az úttesten.

Általában egy gyertya ég ott piros üvegtartóban, mellette kis csokor virág meg egy szent szobrocskája. Fénykép nincs. A gyertya fölött a falon a férfi anyjának kézírásos üzenete homályos nejlontasakban. Üdvözli azokat, akik megállnak egy pillanatra, hogy eltűnődjenek fia halálán. Szeretnék köszönetet mondani azoknak, akik néhány percet szánnak az idejükből fiam emlékének, de ha ez nem lehetséges, akkor is teljes szívemből köszönöm, áll rajta.

Soha nem láttam sem az anyát, sem mást a tábla előtt. Miközben gondolok az anyára is, a fiára is, továbbsétálok, és kicsit kevésbé érzem magam elevennek.

Az utcán

A környék utcáin időnként összefutok egy férfival, akivel járhatnék, talán az életemet is megoszthatnám vele. Mintha mindig örülne nekem. Egy barátnőmmel él, és két gyerekük van. Kapcsolatunk sosem lép túl azon, hogy hosszasan tereferélünk a járdán, gyorsan megiszunk egy kávét, talán sétálunk egy keveset, ha egy irányba megyünk. Izgatottan beszél a terveiről, gesztikulál, és néha, miközben sétálunk, már amúgy is túl közeli, összehangolt testünk diszkréten összeolvad.

Egyszer elkísért egy fehérneműboltba, mert vennem kellett egy harisnyanadrágot, amelyet egy új szoknyához viselhetek. Éppen megvásároltam a szoknyát, és aznap este szükségem volt a harisnyanadrágra. Ujjunkat végighúztuk a pultra kirakott mintákon, miközben a különböző színek közt válogattunk. A minták tartója olyan volt, mint egy hártyavékony, áttetsző lapokból álló könyv. A férfi tökéletes nyugalommal viselkedett a melltartók és a hálóingek közt, mintha nem intimruházat venné körül, hanem egy vaskereskedésben volna. A zöld és a lila között vacilláltam. Ő beszélt rá, hogy válasszam a lilát, és az eladónő, miközben betette a harisnyanadrágot a zacskóba, így szólt: jó szeme van a férjének.

Az ilyen kellemes találkozások megtörik mindennapi bolyongásainkat. Szemérmes, futó kapcsolatban vagyunk. Ennek következtében nem tud előrébb jutni a dolog, nem tud felülkerekedni rajtunk. Rendes ember, szereti a barátnőmet és a gyerekeit.

Én beérem egy határozott öleléssel, bár nem élek együtt senkivel. Két puszi az arcra, rövid séta az út egy szakaszán. Szavak nélkül is tudjuk, ha úgy döntenénk, belevághatnánk valami meggondolatlan, egyben értelmetlen dologba.

Ma reggel szórakozott. Nem vesz észre, csak amikor már az orra előtt vagyok. Épp egy hídon kel át, aminek én a másik vége felől érkezem. Megállunk középen, és nézzük a folyót szegélyező falat meg a járókelők rá vetett árnyékát. Libasorban haladó nyugtalan kísérteteknek tűnnek, engedelmes lelkeknek, akik egyik világból a másikba lépnek át. A híd lapos, az alakok – homályos formák a szilárd falon – mégis mintha emelkedőn kapaszkodnának egyre. Olyanok, mint a rabok, akik némán haladnak a rettenetes vég felé.

– Remek lenne egyszer lefilmezni ezt a vonulást – mondja a férfi. – Nem lehet mindig látni, a nap helyzetétől függ. De én minden alkalommal elképedek tőle, van benne valami delejező. Ha sietek, még akkor is megállok, hogy nézzem.

– Én is.

Előhúzza a mobiltelefonját.

– Megpróbáljuk?

– Na, milyen? – kérdezem.

– Nem jó. Ez a szerkentyű nem adja vissza a látványt.

Tovább nézzük a néma látványosságot, a sötét testeket, amelyek csak mennek, sosem állnak meg.

– Hová igyekszel?

– Munkába.

– Én is.

– Igyunk egy kávét?

– Ma nem érek rá.

– Oké, ciao, majd találkozunk.

Elbúcsúzunk, elválunk. Aztán belőlünk is falra vetülő árnyékok lesznek: megszokott látvány, lehetetlen visszaadni.

Az irodában

Nehéz itt összpontosítani. Úgy érzem, védtelen vagyok, bekerítenek a folyosón járkáló kollégák és diákok. A mozgásuk meg a csevegésük az idegeimre megy.

Hiába próbálom élettel megtölteni a helyet. Minden héten szatyornyi könyvet hozok otthonról, hogy felrakjam őket a polcra. Ez a vállfájás, ez a súly, ez a sok erőfeszítés végül keveset ér. Két évbe, háromba is beletelik, hogy feltöltsem a könyvszekrényt. Túl nagy, elfoglalja az egész falat. Mindenesetre az irodám valamivel otthonosabb, most, hogy már egy bekeretezett nyomattal, egy növénnyel, két párnával büszkélkedhet. Mégis zavarba ejt, távol tart magától.

Kinyitom az ajtót, leteszem a táskám, és készülök a napra. Megválaszolom az e-maileket, és kiválasztom, melyik könyvet szeretném elolvastatni a diákjaimmal. Azért vagyok itt, hogy pénzt keressek, a szívem nincs benne. Kinézek az ablakon az égre. Hallgatok egy kis zenét. Elolvasom és kijavítom a diákok dolgozatait, és közben felelevenednek bennem a könyvek, amelyeket valaha annyira imádtam. Néha egy bátor lélek bekopog, hogy a tanácsomat tudakolja, vagy valami szívességre kérjen. A diák leül velem szemben magabiztosan, tele becsvággyal.

Mivel mindig jövök-megyek, itt még a gondolataimat sem sikerül rendeznem. A kollégáim nem nagyon érintkeznek velem, ahogy én sem velük. Lehet, hogy barátságtalan, kellemetlen alaknak tartanak, ki tudja? Kénytelenek vagyunk egymás közelségében meglenni, elérhetőnek kell lennünk, én mégis a periférián érzem magam.

Hallom, a kolléga, aki előttem használta ezt az irodát, időnként itt is aludt. Vajon hogyan? És hol? Gyapjútakarón a padlón? Költő volt. Az özvegye egyszer elmondta, hogy a férje imádta ennek az épületnek az éji csendjét, amikor egy teremtett lelket sem lehetett látni. Ha itt lepte meg egy vers, addig nem ment el, amíg be nem fejezte. Otthon, a felesége berendezte csinos dolgozószobában kevésbé érezte jól magát. Imádott itt írni, nem bánta, hogy seszínű a fal, hogy fakó a szőnyeg. A sivárság megihlette. Idős ember volt, álmodozó, fejében kavarogtak a szavak, amelyek megfelelő helyüket keresték ebben a szobában. Két éve halt meg. Nem itt, de valamit hátrahagyott magából. Talán ezért van ennek a szobának kissé síri hangulata.