Elizabeth Gilbert

New York
lányai

– részlet –

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Elizabeth Gilbert: CITY OF GIRLS

Copyright © 2019, Elizabeth Gilbert
All rights reserved.

New York lányai © Partvonal Könyvkiadó, 2019, 2026
Magyar fordítás © Mohai Szilvia

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2019, 2026
www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője
Felelős szerkesztő: Korentsy Márta
Műszaki vezető: Nánási László
Szerkesztető: László Zsófia
Korrektor: Friedrich Zoltán
Borító: Földi Andrea

ISBN 978-963-609-224-5

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Margaret Cordinak – az én szememnek, fülemnek,
kedves barátomnak

„Ha már ostobaságokat követsz el, legalább lelkesedéssel tedd”
Colette

New york,
2010. április

A minap levelet kaptam a lányától.

Angelától.

Rengetegszer gondoltam rá az évek során, ám ez mindössze a harmadik alkalom volt, hogy megkeresett.

Először 1971-ben, amikor megvarrtam a menyasszonyi ruháját.

Másodszor akkor, amikor megírta, hogy az édesapja meghalt. Ez 1977-ben történt.

Most pedig az édesanyja haláláról értesített. Nem tudom, mit gondolt, hogyan fogadom majd a hírt. Talán arra számított, hogy meghökkent vele. Ezzel még nem feltételezek rosszindulatot a részéről. Angela nem olyan. Jó ember. És ami még fontosabb: érdekes ember.

Ám az meglepett, hogy az édesanyja ilyen sokáig húzta. Azt hittem, már ezer éve halott. Ahogy mindenki más. (De miért is lep meg, hogy egyesek ilyen sokáig élnek, amikor magam is úgy kapaszkodom a létbe, ahogy a kagyló ragad rá a csónak fenekére? Kizárt, hogy én legyek az egyetlen őskövület, aki totyogva rója New York utcáit, teljességgel elutasítva a gondolatot, hogy elhagyja akár a porhüvelyét, akár az ingatlanát.)

Ám Angela levelének utolsó sora volt az, ami igazán megfogott.

„Vivian – írta –, tekintve, hogy édesanyám meghalt, arra gondoltam, most már nyugodtan elmesélhetnéd, kije voltál te az apámnak.”

Hát akkor kezdjük.

Kije voltam az apjának?

Erre csak ő maga tudna válaszolni. És mivel sosem beszélt rólam a lányának, nincs jogom Angelának elárulni, kije is voltam.

Azt azonban elmondhatom, ki volt ő nekem.

Egy

1940 nyarán, amikor tizenkilenc éves voltam és lüke, a szüleim elküldtek Peg nénikémhez, aki egy színtársulatot vezetett New Yorkban, hogy eztán lakjak nála.

Nemrég rúgtak ki az elit Vassar Főiskoláról, mert egyetlen órán sem jelentem meg, így az elsőéves vizsgáim mindegyikén megbuktam. Annyira azért nem voltam buta, mint arra a jegyeim alapján következtetni lehetne, de az nem igazán segít, ha az ember nem tanul. Visszatekintve nem tudnám megmondani, mivel is töltöttem az időmet, amit az órákon kellett volna, azonban – magamat ismerve – valószínűleg nagyon lefoglalt önmagam csinosítgatása. (Arra kivételesen emlékszem, hogy abban az évben a „hátrafésült hullám” tökéletes kivitelezésén ügyködtem – e frizura rendkívül sokat jelentett a számomra, nehéz is volt elkészíteni, és főleg nagyon nem illett a Vassar falai közé.)

Sosem találtam a helyem azon a főiskolán, pedig ott aztán sok találnivaló akadt. Mindenféle lányok és klikkek előfordultak, ám egyikük sem ébresztette fel a kíváncsiságomat, vagy ismertem magamra benne. Voltak a politikai forradalmárok, akik abban az évben visszafogott fekete nadrágban jártak, és rendszeresen kifejtették nézeteiket a nemzetközi konfliktusokról, ám engem ezek nem érdekeltek. (Ma sem érdekelnek. A fekete nadrágjuk viszont felkeltette a figyelmem; érdekes módon sikkesnek találtam – de csak akkor, ha nem dudorodott a zsebe.) És voltak olyan lányok a Vassaron, a tudomány merész felfedezői, akik már jóval azelőtt orvosi vagy ügyvédi pályára voltak hivatottak, hogy az ilyesmi elterjedt volna a nők körében is. Ők érdekelhettek volna, de nem így történt. (Eleve meg sem tudtam különböztetni őket egymástól. Ugyanolyan formátlan gyapjúszoknyát viseltek valamennyien, ami úgy nézett ki, mintha egy régi pulóverből alakították volna át, és a látványa egyszerűen lelombozott.)

Nem mintha a Vassar a kellem minden formáját nélkülözte volna. Voltak például azok az érzelgős, bociszemű történészhallgatók, akik egész csinosan öltözködtek; néhány művészlélek a hosszú hajával, amire nagyon büszke volt, illetve a felső tízezer kitűnő neveltetésű leányai, akik profilból úgy néztek ki, mint az olasz agarak – de én egyik típussal sem barátkoztam. Talán mert éreztem, hogy ebben az iskolában mindenki okosabb nálam. (És részemről ez nem csupán fiatalkori paranoia volt – máig tartom, hogy tényleg mindenki okosabb volt nálam.)

Őszintén megmondom, nem értettem, minek járok én ide, leszámítva, hogy beteljesítem a sorsomat, de senki sem óhajtotta közölni velem, mi is volna az. Kisgyerekkoromtól kezdve azt mondogatták, hogy a Vassarra fogok járni, azt viszont senki sem mondta, miért. Mire való ez az egész? Miféle hasznom származhat belőle? És miért kellett egy kis káposztaszagú kollégiumi szobában laknom a társadalom karót nyelt leendő megreformálójával?

De addigra amúgy is nagyon elegem lett a tanulásból. Évekig jártam az Emma Willard Lányiskolába a New York állambeli Troyba, ahol a csak nőkből álló tantestület minden tagja a hét elit, csak nőket oktató főiskola egyikén diplomázott, ami már önmagában is elegendő ok lett volna, nem igaz? Tizenkét éves koromtól bentlakásos iskolákban tanultam, és akkorra úgy éreztem, letudtam a magam részét. Hány könyvön kell még átrágnod magad ahhoz, hogy bebizonyítsd, ismered a betűket? Eddig is tudtam, kicsoda Nagy Károly, úgyhogy legjobb, ha békén hagynak – legalábbis én így láttam a dolgot.

Ráadásul nem sokkal azt követően, hogy megkezdtem első (kudarcra ítélt) évemet a Vassaron, felfedeztem egy bárt Poughkeepsie-ben, amelynek kínálatában olcsó sör és élő dzsessz szerepelt, és késő estig nyitva tartott. Kitaláltam, hogyan szökhetek ki a főiskola területéről, hogy a bár törzsvendége lehessek (furfangos menekülési tervemben egy nyitva maradt vécéablak és egy elrejtett bicikli is szerepelt – kész csapást jelentettem a kollégium igazgatója számára) – ennek következtében pedig igen nehezemre esett másnap reggel megemészteni a latin ragozásokat, lévén általában másnapos.

De más akadályok is felmerültek.

Például az a sok cigi, amelyet el kellett szívnom.

Elfoglalt voltam, na.

Így esett, hogy az évfolyamban, amely 362 eszes fiatal lányt számlált, én a 361. helyen végeztem a Vassaron – ezzel szembesülve apám elszörnyedve jegyezte meg, „Istenem, mit csinálhatott az, aki utolsó lett?”. (Mint később kiderült, gyermekbénulást kapott szegényke.) Így – jogosan – eltanácsoltak a Vassarról, és kedvesen megkértek, hogy ne is térjek vissza.

Anyámnak fogalma sem volt, mit kezdjen velem. Kettőnk kapcsolata még a legjobb körülmények között sem volt bensőséges. Szenvedélyesen szerette a lovaglást, de mivel én nem voltam se ló, se lórajongó, nem igazán tudtunk miről beszélgetni. Ráadásul olyan rettentő szégyent hoztam rá a kudarcommal, hogy a látványomat is alig bírta elviselni. Velem ellentétben anyám egész jó eredménnyel végzett a Vassar Főiskolán, ha valakit érdekel (1915-ös évfolyam, történelem–francia szak). Felvételemet e szent intézménybe az ő előéletének – illetve évről évre felajánlott, nagylelkű adományainak – köszönhettem, és erre tessék! Otthon akárhányszor kereszteztük egymás útját a folyosón, úgy biccentett oda nekem, mint egy hivatásos diplomata. Udvariasan, de hűvösen.

Apám szintén nem tudta, mit kezdjen velem; bár őt lefoglalta vörösvasércbányája, így a lányával kapcsolatos gondok kevéssé viselték meg. Igaz, csalódást okoztam neki, de fontosabb dolgok miatt kellett aggódnia. Izolacionista nagyiparosként az Európában egyre hevesebben dúló háború miatt egyre inkább aggasztotta a vállalkozása sorsa. Szóval mindez elterelte rólam a figyelmét.

Ami pedig Walter bátyámat illette, ő remekül elvolt a Princetonon, és nemigen jutottam az eszébe, hacsak akkor nem, amikor épp helytelenítette felelőtlen viselkedésemet. Walter életében nem fordult elő felelőtlenség. Korábban, a bentlakásos iskolában az osztálytársai olyannyira tisztelték, hogy a Nagykövet becenevet adták neki – és ez komoly! Mérnöknek tanult, hogy olyan infrastruktúrát alakíthasson ki, amellyel segíthet a világon. (Bűneim lajstromát egészítsük ki azzal, hogy én, mindezzel ellentétben, abban sem voltam biztos, mint jelent az infrastruktúra szó.) Bár Walter és köztem csekély volt a korkülönbség – mindössze két év –, egészen kicsi korunk óta nem játszottunk egymással. A bátyám körülbelül kilencéves korában maga mögött hagyta a gyerekes dolgokat, köztük engem is. Nem voltam az élete része, és ezt tudtam is.

A barátaim is élték tovább az életüket. Főiskolára vagy dolgozni mentek, megházasodtak, felnőttek – olyasmiket csináltak, ami engem egyáltalán nem érdekelt, és amit nem is értettem. Szóval nem volt mellettem senki, hogy gondoskodjon rólam vagy elszórakoztasson. Unott voltam és kedvetlen. Az unalom úgy mart belém, mint az éhség. Június első két hetét azzal töltöttem, hogy egy teniszlabdát ütögettem a garázs falának, miközben egyfolytában a Little Brown Jug című dalt fütyörésztem újra és újra, amíg a szüleimnek elegük nem lett belőlem, és el nem küldtek lakni a nagynénémhez a nagyvárosba; és őszintén, ki hibáztathatta volna őket ezért?

Persze, talán aggódtak amiatt, hogy New Yorkban majd kommunista vagy drogos leszek, de bármi jobb volt annál, mint hogy a világ végeztéig azt kelljen hallgatniuk, amint a lányuk egy teniszlabdát ütöget a falhoz.

Hát, így érkeztem a városba, Angela, és itt kezdődött minden.

Vonattal utaztattak New Yorkba – és micsoda vonat volt az! Az Empire State Express, egyenesen Uticából. Egy csillogó, krómszínű, renitens rosszkislányokkal robogó rakéta. Udvariasan búcsút vettem Anyától és Apától, majd odaadtam a poggyászomat egy piros sapkás vasutasnak, és ettől fontosnak éreztem magam. Egész úton az étkezőkocsiban ültem, malátás tejet szopogattam, körtekompótot ettem, cigarettáztam, és magazinokat lapozgattam. Tudtam, hogy épp száműzetésbe küldenek, de legalább stílusosan érkezem!

A vonatok akkoriban sokkal jobbak voltak, Angela.

Ígérem, mindent megteszek majd, hogy ne ismételgessem el ezerszer, régen mennyivel jobb volt minden. Fiatalkoromban én is utáltam, amikor az idősek így sopánkodtak. (Senkit sem érdekel! Senkit sem érdekel a maga aranykora, maga fecsegő kecske!) És biztosíthatlak arról, tudom, hogy számtalan dolog nem volt jobb az 1940-es években. Az izzadásgátló dezodorok és a légkondicionálás hatásfoka például szánalmasan silány volt, így mindenki éktelenül bűzlött, főleg nyáron, ráadásul ott volt Hitler is. De a vonatok kétségtelenül jobbak voltak akkoriban. Te mikor fogyasztottál el utoljára élvezettel egy pohár malátás tejet egy cigi társaságában a vonaton?

A vonatra egy kis kék, pacsirtamintás, lengedező műselyem ruhában szálltam fel, a nyaka körül sárga csipkedíszítéssel, közepesen szűk szoknyával, a csípőjénél mély zsebekkel. Azért emlékszem olyan élénken erre a ruhára, mert először is soha nem felejtem el, ki mikor mit viselt, másodszor pedig mert magam varrtam. Ráadásul jól is sikerült. A lengése – épp a vádlim közepén érte a lábam – kacér és hatásos volt. Emlékszem, plusz válltöméseket is belevarrtam abbéli kétségbeesett igyekezetemben, hogy így majd úgy nézek ki, mint Joan Crawford, de aligha működött a dolog. Visszafogott harangkalapommal és anyámtól kölcsönzött egyszerű kék kézitáskámmal (benne sminkszerek, cigaretta és szinte semmi más) nem épp úgy festettem, mint egy szirén a mozivásznon, hanem sokkal inkább úgy, ami valójában voltam: tizenkilenc éves, rokonlátogatóba induló szűz lány.

E New Yorkba tartó tizenkilenc éves szűz lánnyal két jókora bőrönd is együtt utazott – az egyikben a ruháim kaptak helyet, mind gondosan selyempapírba csomagolva; a másikban pedig anyagok, szegőszalagok és varróeszközök, hogy még több ruhát gyárthassak. Velem tartott egy méretes ládában a varrógépem is – nehéz, ormótlan, bajosan szállítható szörnyeteg. De ő volt az én tébolyodott, csodálatos lelki társam, aki nélkül létezni sem tudtam.

Tehát jött velem.

Az a varrógép – és minden, amit később bevonzott magával az életembe – Morris nagymamának volt köszönhető, úgyhogy beszéljünk most róla egy kicsit.

Ahogy a nagymama szót olvasod, Angela, talán egy ősz hajú, kedves öreg hölgy képe jelenik meg lelki szemeid előtt. Na, az én nagymamám nem ilyen volt, hanem egy magas, szenvedélyes, öregedő, kacér nő, festett mahagónivörös hajjal, aki parfüm- és pletykafelhőbe burkolózva suhant át az életen, és úgy öltözködött, mintha jelmezbálba készülne.

Ő volt a legszínesebb nő a földön – és ezt a színes minden lehetséges értelmében mondom. Gyűrtbársony ruhákat viselt kifinomult színekben – amelyeket a köznép fantáziaügyileg akadályozott többi tagjával ellentétben ő nem rózsaszínnek, bordónak vagy kéknek nevezett, hanem „rózsahamunak”, „kordovánnak” vagy „della Robbiának”. Kilyukasztatta a fülét, ami akkoriban a tisztességes hölgyekre nem volt jellemző, és számtalan plüss ékszerdobozt birtokolt, tele olcsó és drága láncok, fülbevalók és karkötők garmadájával. Volt egy autósruhája a délutáni vidéki kocsikázásokhoz, és akkora kalapokat viselt, hogy azoknak külön ülőhelyet kellett foglalnia a színházban. Imádta a kiscicákat és a postán rendelhető kozmetikumokat; élvezettel falta a szenzációs gyilkosságokról szóló bulvárcikkeket; és romantikus költeményeket írt. De mindenekfelett imádta a drámákat. Minden színdarabot és előadást megnézett, amelyre csak lehetősége volt a kisvárosban, illetve a mozgóképért is rajongott. Sokszor én tartottam vele, mert kettőnk ízlése teljesen megegyezett. (Morris nagymama és én leginkább azokat a történeteket szerettük, amelyekben vészjósló kalapokat viselő veszélyes férfiak légies ruhába öltözött ártatlan lányokat rabolnak el, akiket aztán újabb, markáns állcsontú férfiak szabadítanak ki.)

Természetesen imádtam őt.

A család többi tagja azonban már kevésbé. Nagymamám rajtam kívül mindenkit megbotránkoztatott. Különösen a menyét (anyámat), aki nem volt ledér nő, és folyamatosan ráncolta a szemöldökét nagymamára, akit egyszer „érzelgős örök kamasznak” titulált.

Mondanom sem kell, anyám sosem írt romantikus költeményeket.

De Morris nagymama tanított meg varrni.

Kiváló varrónő volt. (Őt is a nagymamája tanította meg rá, aki mindössze egy nemzedék leforgása alatt walesi bevándorolt cselédlányból befolyásos amerikai hölggyé emelkedett, nem kis részben annak köszönhetően, hogy ügyesen bánt a tűvel.) A nagymamám azt szerette volna, ha én is elsajátítom a varrás mesterségét. Így amikor épp nem vajkaramellát eszegettünk együtt a moziban, vagy újságcikkeket olvastunk fel egymásnak a leánykereskedelemről, akkor varrtunk. És az bizony komoly dolog volt! Morris nagymama kiváló munkát követelt meg tőlem. Tíz öltést ejtett egy ruhadarabon, majd a következő tízet nekem kellett – és ha az enyém nem volt olyan tökéletes, mint az övé, kibontotta, és kezdhettem újra. Olyan lehetetlen anyagokkal is megtanított bánni, mint a tüll vagy a csipke, így a végén már egyetlen textília sem hozott zavarba, lett légyen bármilyen szeszélyes. És az öltésfajták! A bélés! A szabás! Tizenkét éves koromra bárkinek könnyedén megvarrtam volna egy fűzőt (bálnacsontokkal, ahogy kell) – még ha ilyent úgy 1910 óta Morris nagymamán kívül senki sem viselt.

Bármilyen szigorú volt is a varrógép mögött, nem törtem meg az uralma alatt. A kritikája csípett, de nem fájt. Nagyon érdekelt a divat, ezért meg akartam tanulni varrni, és tudtam, hogy ő csupán a képességeimet akarja fejleszteni.

Ritkán dicsért, de amikor igen, az ujjaim megtáltosodtak tőle. Egyre csak ügyesedtem.

Tizenhárom éves koromban Morris nagymama megvette nekem azt a varrógépet, amely aztán velem tartott a vonaton New Yorkba. Egy fényes, fekete Singer 201-es volt az, és halálosan erős (bőrt is lehetett vele varrni – akár még egy Bugattit is kikárpitozhattam volna vele!). A mai napig nem kaptam nagyszerűbb ajándékot. Magammal vittem a bentlakásos középiskolába, ahol neki köszönhetően hihetetlen hatalomra tettem szert a jó családból származó lányok alkotta közösségben, akik szerettek divatosan öltözködni, de nem feltétlenül volt tehetségük hozzá. Amint az iskolán kívül is híre ment, hogy szinte bármit megvarrok – és tényleg így volt! –, az Emma Willardba járó lányok egyre-másra kopogtattak az ajtómon, könyörögve, hogy deréknál engedjem ki a ruhájukat, szegjek be valamit, vagy alakítsam át a nővérük tavalyi alkalmi ruháját, hogy rájuk passzoljon. Ezeket az éveket a Singer fölé görnyedve töltöttem, mint valami géppuskás lövész, de megérte. Népszerű lettem – márpedig ezenkívül semmi nem számít egy bentlakásos iskolában. Ahogy máshol sem.

Az idétlen alakom volt a másik ok, amiért a nagymamám megtanított varrni. Kora gyermekkorom óta túl magas voltam, és túl sovány. A kamaszkor jött és ment, én pedig csak egyre magasabb lettem. Valamirevaló mellem évekig nem nőtt, a törzsem viszont csak nyúlt és nyúlt. A karom és a lábam, mint egy-egy facsemete. A készen vett ruhák sosem álltak igazán jól, jobban jártam, ha magamnak varrtam őket. Morris nagymama pedig – isten áldja érte! – megtanított, hogyan öltözködjek úgy, hogy előnyt kovácsoljak a magasságomból, ne pedig úgy nézzek ki, mint aki gólyalábakon jár.

Ha úgy tűnne, hogy szerénykedni akarok a külsőmmel kapcsolatban, nem ez a helyzet. Mindössze a tényeket közöltem az alakomról: hosszú voltam és magas, ennyi az egész. És ha azt hiszed, egy rút kiskacsa történetét fogod hallani, aki a nagyvárosba érkezve ráébred, hogy hiszen ő is csinos – ne aggódj, ez nem az a történet.

Mindig is csinos voltam, Angela.

Mi több, ezt tudtam is magamról.

Kétségkívül a csinos külsőm volt az oka, hogy egy jóképű férfi megbámult az Empire State Express étkezőkocsijában, amint a malátás tejemet szopogattam, és a körtekompótot eszegettem.

Végül odajött hozzám, és megkérdezte, adhat-e tüzet. Beleegyeztem, így leült hozzám, és tovább udvarolt. Nagyon jólesett a figyelme, de nem tudtam, hogyan reagáljak a közeledésére. Végül csak bámultam kifelé az ablakon, mintha mélyen a gondolataimba merülnék. Finoman összehúztam a szemöldökömet, azt remélve, így komolynak és drámainak látszom, de valószínűleg inkább rövidlátónak és zavarodottnak tűntem.

E jelenet még kínosabbá is válhatott volna, mint amilyennek hangzik, ha végül nem merülök bele a vonat ablakáról visszatükröződő saját képmásomba, amely aztán jó sokáig lefoglalt. (Bocsásd ezt meg nekem, Angela, de az önnön külsőnkbe való belefeledkezés együtt jár azzal, ha valaki fiatal és csinos.) Kiderült, hogy még ez a jóképű ismeretlen sem volt olyan érdekes számomra, mint a szemöldököm formája. Nemcsak az foglalkoztatott, megfelelően formáztam-e – bár ez teljesen lebilincselt –; épp azon a nyáron próbáltam elsajátítani, hogyan húzzam fel csupán az egyik szemöldökömet, mint Vivien Leigh az Elfújta a szélben. Ennek begyakorlása összpontosítást igényelt, ezt biztosan érted. Így azt is, hogy mivel elmerültem a tükörképemben, az idő egyszerűen elrepült.

Amikor legközelebb felnéztem, a vonat már begördült a Grand Central pályaudvarra, előttem állt az új életem, a jóképű férfi pedig rég eltűnt.

De ne aggódj, Angela – messze nem ő volt az utolsó jóképű férfi, akivel találkoztam.

És azt is el kell mesélnem neked – ha netán azon gondolkodnál, vajon mi történt vele –, hogy Morris nagymamám körülbelül egy évvel azelőtt halt meg, hogy a vonatom megérkezett New Yorkba. 1939 augusztusában hunyt el, mindössze néhány héttel azt megelőzően, hogy megkezdtem volna tanulmányaimat a Vassaron. Halála nem ért váratlanul – már évek óta leépülőben volt –, azonban a nagymamám (a legjobb barátom, a tanítóm, a bizalmasom) elvesztése még így is teljesen megrendített.

És tudod, mit, Angela? Ez a megrázó élmény is közrejátszhatott abban, hogy az első évben annyira gyengén teljesítettem a főiskolán. Talán mégsem voltam olyan szörnyen rossz tanuló. Lehet, hogy egyszerűen szomorú voltam.

Erre a lehetőségre most gondolok először, miközben neked írok.

Ó, Istenem.

Néha olyan sok időbe telik rájönni dolgokra.

Kettő

Egyszóval rendben megérkeztem New Yorkba – olyan fiatal pipiként, hogy gyakorlatilag még ott volt a tojássárgája a hajamba ragadva.

Peg nénikémmel a Grand Central pályaudvaron kellett volna találkoznunk. A szüleim akkor tudatták ezt velem, amikor reggel felszálltam a vonatra Uticában, de pontosabb információt senkitől sem kaptam. Nem mondták, hol várjak rá. Nem adtak telefonszámot, amelyet vészhelyzet esetén felhívhatok, illetve címet sem, ahova elmehetek, ha netán egyedül maradok. Mindössze azt, hogy „Peg nénikéd a Grand Central pályaudvaron vár majd”, és ennyi.

Nos, a Grand Central pályaudvar épp olyan grandiózus volt, mint amilyennek hirdette magát, egyúttal ideális helyszín arra, ha netán nem akarsz valakit megtalálni, így nem lepett meg, hogy érkezésemkor nem láttam sehol Peg nénit. Hosszú-hosszú ideig álldogáltam ott a peronon a nagy halom poggyászommal a pályaudvaron hemzsegő embereket figyelve, azonban senki sem hasonlított a nénikémre.

Tudtam, hogy néz ki. Néhányszor már találkoztam vele korábban, jóllehet ő és apám nem álltak közel egymáshoz. (Ez talán enyhe kifejezés. Apám soha nem fogadta el a húga életmódját, ahogyan az anyjukét sem. Akárhányszor Peg neve előjött a vacsoraasztalnál, apám felhorkantott, majd ezt mondta: „Szép kis élet: utazgatni a világban, egy fantáziavilágban létezni, és bátran költekezni!” Én mindig azt gondoltam, hát ez tényleg szép élet lehet…)

Kiskoromban Peg párszor eljött hozzánk karácsonykor – de nem túl gyakran, ugyanis mindig úton volt a vándorszíntársulatával. A legélénkebb emlékem róla tizenegy éves koromból származik, amikor is apámat az egyik üzleti útjára elkísérve egy napot töltöttem New Yorkban. Peg elvitt korcsolyázni a Central Parkba. Találkoztam a Télapóval. (Bár abban mindketten egyetértettünk, hogy túl öreg vagyok én már a Télapóhoz, de a világ minden kincséért ki nem hagytam volna, és rendkívül izgatottan vártam a találkozást.) Még egy svédasztalos ebédre is elmentünk. Életem egyik leggyönyörűbb napja volt. Apám és én nem töltöttük a városban az éjszakát, mert Apa gyűlölte New Yorkot, és nem bízott benne; azonban remek nap volt, ezt őszintén állíthatom. A nagynénémet csodás személyiségnek találtam. Emberként kezelt engem, nem gyerekként, és ez az egész világot jelenti egy tizenegy éves számára, aki nem akarja, hogy gyerekként kezeljék.

Peg néni nemrég hazalátogatott szülővárosomba, Clintonba, édesanyja, Morris nagymama temetésére. A szertartás alatt mellettem ült, és a kezemet nagy, ügyes mancsába fogta. Ez a gesztus egyszerre vigaszt nyújtott és meglepett (bármily megdöbbentő is, a családom kevéssé volt hajlamos a kézfogdosásra). A temetés után Peg egy favágó erejével megölelt, én pedig a karjába omolva Niagara-vízesésnyi könnycseppet ontottam magamból. Peg illata levendulás szappan, cigaretta és ginre elegyéből állt össze. Úgy csüngtem rajta, mint valami szerencsétlen kis koalamaci. Ám a temetést követően nem tudtam túl sok időt vele tölteni. Azonnal vissza kellett utaznia, hogy egy előadást dobhasson színpadra a városban. Megalázónak éreztem, hogy így elhagytam magam az ölelésében, még ha vigasztalóan reagált is.

Hiszen alig ismertem.

Tulajdonképpen az alábbiakon kívül semmit sem tudtam Peg nénikémről, amikor tizenkilenc évesen New Yorkba érkeztem:

Van egy kis színháza, a Liliom Teátrum, valahol Manhattan középső részén.

Nem készült színházi karrierre, hanem véletlenül horgonyzott le emellett.

Meglepő módon képzett vöröskeresztes ápolónő, és az első világháború alatt Franciaországban állomásozott.

Közben valahogy felfedezte: ügyesebben szervez mindenféle műsort a sebesült katonák szórakoztatására, mint ahogyan a sebeiket ápolja. Hogy ért ahhoz, miként kell olcsó, gyors, színes és vicces műsorokat tető alá hozni tábori kórházakban és barakkokban. A háború irtózatos dolog, de mindenki tanul belőle valamit: Peg néni ebből a bizonyos háborúból azt tanulta meg, hogyan szervezzen meg egy színpadi produkciót.

Azt is tudtam, hogy Peg a háború után jó ideig Londonban élt, és az ottani színházban dolgozott. Épp egy revüműsort állított össze a West Enden, amikor találkozott későbbi férjével, Billy Buell-lel – a jóképű és elbűvölő amerikai katonatiszttel, aki úgy döntött, a háború után szintén Londonba költözik, hogy elkezdje színészi karrierjét. Peghez hasonlóan Billy is „a valakik” közé tartozott. Morris nagymama a Buell családra előszeretettel használta az „undorítóan gazdag” jelzőt. (Évekig gondolkodtam rajta, vajon ez pontosan mit jelent. Nagyanyám tisztelte a vagyont; vajon mennyivel több számíthat „undorítónak” belőle? Egy nap végül feltettem ezt a kérdést, ő pedig azt felelte, mintha ezzel magyarázatot adna bármire is: „Newportiak, kedvesem.”) Azonban bármilyen kemény is volt Billy Buell Newportból, abból a szempontból hasonlított Peghez, hogy ő is maga mögött hagyta azt a művelt társadalmi réteget, amelybe beleszületett. Jobban kedvelte a színházi világ keménységét és csillogását a kávéházak közönségének kifinomultságánál és elfojtott érzelmeinél. Emellett igazi aranyifjú volt. Ahogyan Morris nagymama mondta, szeretett „szórakozni”; ez pedig az ő udvarias megfogalmazásában annyit jelentett, hogy szeretett „inni, szórni a pénzt, és nők után futkosni”.

Házasságuk alatt Billy és Peg Buell visszatértek Amerikába. Együtt alapítottak egy vándorszíntársulatot. Az 1920-as évek nagy részét utazgatással töltötték: kis színészcsapatukkal a városokat járták szerte az országban. Billy írta a revüket, illetve játszotta a főszerepet, Peg pedig tető alá hozta és megrendezte a produkciókat. A házaspárnak sosem voltak elrugaszkodott ambíciói. Egyszerűen jól érezték magukat, és így megmenekülhettek a szokványosabb felnőttkötelességektől. Ám a siker elkerülése érdekében tett minden erőfeszítésük ellenére az véletlenségből mégiscsak levadászta és foglyul ejtette őket.

1930-ban – az egyre súlyosbodó gazdasági világválság közepette, amikor az emberek nagyon féltek – a nagynéném és a férje véletlenül alkotott egy sikerdarabot. Billy írt egy vígjátékot Vidám kis viszony címmel, amely olyan jókedvű és szórakoztató volt, hogy az emberek csak úgy zabálták. A Vidám kis viszony zenés komédia volt egy brit arisztokrata örökösnőről, aki beleszeret egy amerikai aranyifjúba (akit természetesen Billy Buell alakított). Könnyed kis darab volt, mint az összes korábbi, amelyet addig színpadra vittek; ez azonban hatalmas sikert aratott. Az örömteli élményekre éhes bányászok és gazdák Amerika-szerte kiguberálták az utolsó fillért is a zsebükből, hogy láthassák a Vidám kis viszonyt; így ez az egyszerű, butuska darab remekül jövedelmező sikerré vált. Sőt akkora hírverés övezte, és annyi méltató kritikát kapott a helyi újságoktól, hogy 1931-ben Billy és Peg elvitte New Yorkba, ahol egy évig futott egy elismert broadwayi színházban.

1932-ben az MGM elkészítette a Vidám kis viszony filmváltozatát; amelyet szintén Billy írt, ám szerepelni már nem szerepelt benne. (A helyét William Powell vette át. Billy ekkorra rájött, hogy az író élete könnyebb, mint a színészé. Az írók maguk oszthatják be az idejüket, nincsenek kitéve a közönség kénye-kedvének, és rendező sincs, aki megmondaná nekik, mit tegyenek.) A Vidám kis viszony sikere nyomán számos jól jövedelmező folytatás született, mint a Vidám kis válás, a Vidám kis baba, illetve a Vidám kis szafari, amelyeket Hollywood úgy pottyantott ki magából éveken át, mint kolbászt a töltőből. A Vidám kis-sorozat jó nagy köteg pénzt hozott Billynek és Pegnek, azonban egyben házasságuk végét is jelentette. Billy, aki teljesen beleszeretett Hollywoodba, soha többé nem tért vissza. Peg pedig úgy döntött, feloszlatja a vándorszíntársulatot, és a Vidám kis után járó jogdíjak rá eső feléből vásárol egy nagy, ódon, lepusztult New York-i színházat: a Liliom Teátrumot.

Mindez 1935 környékén történt.

Billy és Peg hivatalosan sosem váltak el. És bár látszólag nem volt köztük feszültség, 1935 után már „házasoknak” sem nevezhettük őket. Nem volt közös otthonuk és munkakapcsolatuk sem, illetve Peg állhatatosságának eredményeképp a pénzügyeiket is külön kezelték – ennek értelmében a csillogó newporti pénz a nagynéném számára elérhetetlen távolságba került. (Morris nagymama nem tudta, miért hajlandó Peg hátrahagyni Billy vagyonát; cseppet sem titkolt csalódottsággal csak ennyit mondott a lányáról: „Attól félek, Peget sosem érdekelte a pénz”.) Nagymamám arra tippelt, hogy Peg és Billy azért nem váltak el hivatalosan, mert „túl bohémek” ahhoz, hogy ilyesmivel foglalkozzanak. Vagy talán még mindig szeretik egymást. Olyasfajta szerelemmel, amely akkor virágzik a legjobban, ha férjet és feleséget egy földrész választja el egymástól. („Ne nevess – mondta a nagymamám –; sok házasság működne jobban így.”)

Mindössze annyira emlékszem, hogy gyermekéveimben nem nagyon láttam Billy bácsikámat – eleinte azért nem, mert állandóan turnézott, később pedig azért nem, mert Kaliforniában telepedett le. Olyannyira kikerült a képből, hogy tulajdonképpen sosem találkoztam vele. Billy Buell számomra csupán egy történetek és fényképek alkotta legenda volt. És micsoda csodálatos történetek és fotók voltak ezek! Morris nagymama és én gyakran láttunk Billyről fotót a hollywoodi bulvárújságokban, vagy olvastunk róla Walter Winchell és Louella Parsons pletykarovatában. Teljesen el voltunk ragadtatva például, amikor megtudtuk, hogy meghívott vendég volt Jeanette MacDonald és Gene Raymond esküvőjén! Volt róla egy kép egy lagzin a Variety magazinban, amint ott áll a púderrózsaszín menyasszonyi ruhát viselő, sugárzó Jeanette MacDonald mögött. A fotón Billy épp Ginger Rogersszel és akkori férjével, Lew Ayresszel beszélget. A nagymamám megmutatta nekem Billyt, és azt mondta, „Hát itt van, épp meghódítja az országot, mint mindig. És nézd, hogy vigyorog rá Ginger! Ha én lennék Lew Ayres, szemmel tartanám a feleségemet.”

Nagymamám kövekkel díszített nagyítója segítségével egy közelebbi pillantást vetettem a képre. Jóképű szőke férfit láttam rajta szmokingban, aki Ginger Rogers alkarján nyugtatja a kezét, miközben a nő valóban elragadtatással tekint rá. Igazi mozisztárnak tűnt; sokkal inkább, mint azok a tényleges mozisztárok, akik körülvették.

Lenyűgözőnek találtam, hogy ez a férfi az én Peg nagynénim férje.

Peg csodálatos ember volt, nem vitás, de valahogy olyan kis szürke egér.

Vajon mit látott benne Billy?

Sehol sem találtam Peget.

Elég idő telt már el ahhoz, hogy hivatalosan is feladjam a reményt, hogy valaha ráakadok ott a peronon. Egy hordár segítségével biztonságba helyeztem a poggyászomat, majd átsétáltam a pályaudvar nyüzsgő embertömegén, hátha rábukkanok a nagynénémre a zűrzavarban. Azt gondolhatnánk, nyugtalansággal töltött el, hogy teljesen egyedül vagyok New Yorkban, terv vagy kísérő nélkül, de nem így volt. Biztosra vettem, hogy minden rendben lesz. (Talán mindez a kiváltságosok védjegye: egyes jól nevelt fiatal hölgyek egyszerűen el sem tudják képzelni, hogy ne érkezne rövidesen valaki, aki megmenti őket.)

Végül abbahagytam a járkálást, és leültem egy ideális ponton elhelyezett padra a pályaudvar nagy várócsarnokának közelében, hogy bevárjam megmentőmet.

És végül rám is találtak.

Megmentőm alacsony, ősz hajú nő volt, szolid szürke kosztümben, aki úgy robogott oda hozzám, mint egy bernáthegyi a bajba került síelőhöz – minden figyelmét nekem szentelte, és látszott rajta az eltökéltség, hogy márpedig életet fog menteni.

A „szolid” talán nem is a legmegfelelőbb szó a kosztümjének jellemzésére. Kétsoros gombolású, egyenes derekú, téglaszínű modell volt – az a fajta ruhadarab, amely a világot szándékosan megtévesztve azt sugallja, hogy viselőjének se melle, se dereka, se csípője nincsen. Szerintem Angliából hozatta. Rém ronda volt. A nő emellett masszív, lapos, fekete fűzős félcipőt és régimódi, zöld nemezkalapot viselt – ezt a fajtát az árvaház-tulajdonosok hordják előszeretettel. Ismertem ezt a nőtípust a bentlakásos iskolából: úgy nézett ki, mint egy vénlány, aki malátakávét iszik a vacsorához, és sós vízzel gargarizál a hosszú életért.

Egyszerű volt tetőtől talpig; ráadásul szándékosan.

Ez a tégla formájú asszonyság hihetetlen küldetéstudattal közelített felém, szemöldökét ráncolva, kezében, díszes ezüstkeretben egy nyugtalanítóan nagy fényképpel. Rápillantott a képre, majd pedig rám.

– Te vagy Vivian Morris? – kérdezte. Erős akcentusa felfedte az igazságot, miszerint nem a dupla soros kosztüm az egyetlen angol importtermék a városban.

Mondtam, hogy igen.

– Jól megnőttél – felelte.

Összezavarodtam: ismerem ezt a nőt? Találkoztam vele gyerekkoromban?

Zavaromat látva az idegen nő megmutatta a kezében tartott bekeretezett fényképet. Megdöbbenésemre a fotó a családomat ábrázolta, körülbelül négy évvel ezelőtt. Profi fotós készítette a műtermi felvételt, amikor anyám úgy döntött, hogy – szavaival élve – „egyszer az életben hivatalosan is meg kell örökíttetnünk magunkat”. Szerepeltek rajta a szüleim, tűrve azt a megaláztatást, hogy épp egy iparosember fotografálja őket. Aztán ott volt megfontoltságot árasztó ábrázatú bátyám, Walter, kezét anyánk vállán nyugtatva. És persze én is, kajlább és fiatalabb változatban, egy olyan matrózruhában, amely messze túl kislányos volt a koromhoz.

– Olive Thompson vagyok – közölte a nő olyan hangon, amely elárulta, hogy gyakran ad utasításokat –, a nagynénéd titkárnője. Ő nem tudott eljönni. Vészhelyzet volt ma a színházban. Egy kisebb tűzeset. Engem küldött érted. Ne haragudj, hogy megvárattalak. Már néhány órája itt vagyok, de csak ez a fotó állt rendelkezésemre az azonosításodhoz, és némi időbe telt, míg megtaláltalak. Mint láthatod.

Majdnem elnevettem magam akkor és most is, ahogyan visszaidézem az esetet. Őrülten viccesnek tűnt a gondolat, hogy ez a szigorú, középkorú nő ott kóválygott a Grand Central pályaudvaron, kezében egy hatalmas fényképpel, amelynek ezüst kerete olyan volt, mint amit sebtében letéptek egy tehetős ember otthonának faláról (épp ez történt), és hogy az összes utas arcába belebámulva próbálta azonosítani az előtte állókat egy lány négy éve készült képmása alapján. Hogyhogy én nem vettem őt észre?

Olive Thompson azonban nem találta mindezt annyira humorosnak.

Hamarosan rá kellett jönnöm, hogy ez igencsak jellemző rá.

– A poggyászod – mondta. – Szedd össze! Aztán taxival megyünk a Liliomba. Már elkezdődött az esti műsor. Iparkodj! Mellőzd a bájcsevejt.

Engedelmesen baktattam mögötte – mint egy kiskacsa, követve a kacsamamát.

Mellőztem a bájcsevejt.

Azon gondoltam magamban, ugyan mi lehet „egy kisebb tűzeset”? De nem mertem rákérdezni.

Három

Az ember életében először csak egyszer költözik New Yorkba, Angela, és ez igenis nagy esemény.

Talán született New York-iként mindebben számodra nincs semmi romantikus. Talán természetesnek veszed, hogy itt élhetsz. Vagy a magad hihetetlenül bensőséges módján talán még jobban is szereted a várost, mint én. Kétségtelenül szerencsés vagy, hogy itt nőhettél fel. Azonban sosem költözhettél ide – és ezért sajnállak téged. Az egyik legcsodásabb élmény maradt ki az életedből.

1940 New Yorkja!

New York sosem lesz még egyszer ugyanolyan. Nem szeretném leszólni az 1940 előtti vagy utáni New Yorkot sem; a maga módján mindegyik figyelemre méltó lehetett. Ám ez olyan nagyváros, amely folyamatosan újjászületik minden egyes fiatal szemében, aki életében először érkezik ide. Így az a város, az a hely – amely abban a pillanatban csak nekem született újjá – sosem fog újra létezni. Örökké őrzi az emlékezetem, akárcsak az idő egy papírnehezékbe zárt orchideát. Az a város mindörökké az én tökéletes New Yorkom marad.

Neked is meglehet a saját tökéletes New Yorkod, és másoknak is meglehet a maguké – de az a New York az öröklétig az enyém marad.

Nem volt hosszú az út a pályaudvartól a Liliom Teátrumig – egyszerűen át kellett vágnunk a városon –, de a taxi keresztülrobogott Manhattan szívén, és egy új jövevény számára ez a legjobb módszer arra, hogy érezze New York lüktetését. Rendkívül izgatott voltam, hogy itt lehetek, és mindent azonnal látni akartam. De aztán rávettem magam, hogy viselkedjek rendesen, és átmenetileg inkább megpróbálkoztam beszélgetést kezdeményezni Olive-val. Ő azonban nem az a fajta volt, aki úgy érezte volna, a csendet feltétlenül meg kell törni; és furcsa válaszai csak újabb kérdéseket hívtak belőlem elő – olyanokat, amelyeket (érzésem szerint) nem szeretett volna bővebben megvitatni.

– Mióta dolgozol a nagynénémnek? – kérdeztem.

– Mózes pelenkás kora óta.

Ezen eltöprengtem egy ideig.

– És mi a dolgod a színházban?

– Elkapom a tárgyakat, amelyek leesnek, mielőtt a földre hullanának, és miszlikbe törnének.

Csendben autóztunk egy darabig, hogy mindez leülepedhessen bennem.

Megpróbálkoztam még egy kérdéssel:

– Milyen darab megy ma?

– Egy musical. Az a címe, hogy Élet anyámmal.

– Ó! Már hallottam róla.

– Erről biztosan nem. Valószínűleg az Élet apámmalra gondolsz. Tavaly játszották a Broadwayn. A miénk címe Élet anyámmal. És ez egy musical.

Azon töprengtem, vajon ez jogszerű? Megteheted, hogy csak úgy fogsz egy hatalmas Broadway-sikerdarabot, egyetlen szót kicserélsz a címében, és így már a sajátod? (A válasz a kérdésre – legalábbis 1940-ben, a Liliom Teátrumban – az, hogy: természetesen.)

Majd azt kérdeztem tőle:

– És ha az emberek véletlenül váltanak jegyet az előadásra abban a hiszemben, hogy az Élet apámmalt fogják látni?

– Az igazán sajnálatos volna – felelte Olive közönyösen.

Kezdtem túl fiatalnak, butának és idegesítőnek érezni magam, így inkább nem szólaltam meg többet. A taxizás további részében egyszerűen kibámultam az ablakon. Rengeteg érdekesség mellett haladtunk el a városban; a szélrózsa minden irányában volt valami látványosság. Manhattan közepén jártunk; késő este egy kellemes nyári napon, nem is kínálkozhatott volna ennél jobb időtöltés. Nemrég állt el az eső; az ég drámai lilában pompázott. Egy-egy pillanatra felhőkarcolók tükörképe, neonhirdetések és nedvességtől csillogó utcák villantak fel előttem. A járdán emberek szaladtak, loholtak, sétálgattak és botorkáltak. Ahogyan átkeltünk a Times Square-en, mesterséges fények sokasága lávaként köpködte magából a legfrissebb hírek és reklámok áradatát. Megbabonázott tekintetem előtt játéktermek, táncklubok, mozik, kávézók és színházak épületei suhantak el.

A Nyolcadik és a Kilencedik sugárút között ráfordultunk a 41. utcára. Ez nem volt szép környék akkoriban, és ma sem az. Akkoriban voltaképpen a 40. és a 42. utcát szegélyező fontos épületek tűzlépcsőinek garmadáját láthattad itt. Azonban épp e helyen, e csúf háztömb közepén állt Peg nagynéném színháza, a Liliom Teátrum – az Élet anyámmal darabot hirdető fényreklám által megvilágítva.

Ma is látom lelki szemeim előtt. A Liliom tulajdonképpen egy hatalmas, fura kialakítású kőtömb volt, amelyről ma már tudom, hogy szecessziós stílusnak hívják, akkoriban azonban mindössze strapabíróként emlegettem. És Istenemre, olyan előcsarnoka volt, hogy az ember aztán igazán azt érezhette, fontos helyre érkezett! Komorság és sötétség mindenhol – aprólékosan megmunkált fadíszítések, faragott mennyezeti burkolólapok, vérvörös kerámiacsempék és komoly, ódon Tiffany-lámpák. A falakat mindenütt cigarettafüsttől foltos festmények borították, rajtuk szatírokkal játszadozó, fedetlen keblű nimfák – abból a fajtából, akik könnyen bajba kerülhetnek gyermekügyileg, ha nem vigyáznak. További falfestményeken tekintélyes vádlijú, izmos férfiak szerepeltek, akik tengeri szörnyekkel küzdöttek olyan módon, ami inkább tűnt erotikusnak, mintsem erőszakosnak. (Az volt az érzésed, hogy az izmos férfiak nem szándékoznak győzni ebben a csatában, ha érted, mire gondolok.) Megint más falfestményeken nimfák próbálták kiverekedni magukat a fák közül, mellel előre, miközben najádok pancsoltak egy közeli folyóban, vizet spriccelve egymás meztelen felsőtestére olyan ihaj- csuhaj! hangulatban. Valamennyi oszlopon sűrűn faragott szőlőindák, lilaakácok (és persze liliomok!) kacskaringóztak. A hangulat egy bordélyházat idézett. Imádtam.

– Egyből beviszlek az előadásra – mondta Olive az órájára pillantva –, amelynek mindjárt vége, hál’ istennek.

Belökte a magába a színházterembe vezető hatalmas ajtókat. Sajnálattal kell közölnöm, hogy Olive Thompson úgy lépett be saját birodalmába, hogy látszott, legszívesebben hozzá se nyúlna semmihez; de bezzeg én le voltam nyűgözve. A színház belseje igazán káprázatos volt – mint egy hatalmas, aranyfényű, kopottas, ódon ékszerdoboz. Igyekeztem magamba szívni a látványt – a megereszkedett színpadét, a korlátozott rálátást biztosító széksorokét, a súlyos, bíborszínű függönyökét, a szűk zenekari árokét, az aranyozott mennyezetét és a vészjóslóan ragyogó csillárét, amelyre pillantva muszáj volt arra gondolni: és ha ez leesik…?

Az egész oly fenséges volt, oly roskatag. A Liliom Morris nagymamára emlékeztetett – nemcsak azért, mert imádta az ehhez hasonló, túldíszített, ódon színházakat, hanem mert ő pontosan így nézett ki: öreg volt, túlcicomázott, büszke, talpig divatjamúlt bársonyruhába burkolva.

A hátsó falhoz álltunk, jóllehet számtalan üres hely volt. Tulajdonképpen nem láttam sokkal több embert a nézőtéren, mint a színpadon; és nem én voltam az egyetlen, aki észrevette ezt. Olive gyorsan megállapította a létszámot, felírta az eredményt egy kis jegyzetfüzetbe, amelyet a zsebéből húzott elő, majd felsóhajtott.

Ami pedig a színpadon zajlott, egészen szédítő volt.

Valóban az előadás vége felé járhattunk, ugyanis rengeteg minden történt egyszerre. A színpad hátsó részén vagy egy tucatnyi táncos – fiúk és lányok – vadul mosolyogva lendítette lábát a poros mennybolt felé. Középen egy jóképű fiatalember és egy temperamentumos ifjú hölgy szteppelt, mintha az életük múlna rajta, miközben azt fújták teli torokból, hogy mostantól minden rendben lesz, kicsikém, mert te és én szerelmesek vagyunk! A színpad bal oldalán egy csapatnyi táncoslány állt, akik jelmezükkel és mozdulataikkal épp az erkölcsileg elfogadható kategória szélén lavíroztak; a történetben betöltött szerepük viszont – lett légyen az bármi is – nem volt világos. Úgy tűnt, az a feladatuk, hogy kinyújtott karral álljanak, és lassan körbeforogjanak, hogy a közönség a maga kedvére minden szögből megcsodálhassa amazoni adottságaikat. A színpad másik oldalán egy csavargónak öltözött férfi tekebábukkal zsonglőrködött.

A jelenet még finálé létére is nagyon sokáig tartott. A zenekar feldübörgött, a láblengetők dobogtak a színpadon, a boldogan pihegő páros pedig alig hitte el, milyen csodás élet vár rájuk. A tánckaros lányok lassan megmutatták az alakjukat, a zsonglőr izzadt, és egyre csak dobált – mígnem hirtelen, miközben az összes hangszer egyszerre felharsant, a reflektorok kereszttüzében pedig mindenki egy emberként, vadul a levegőbe dobta a karját – a darab véget ért.

Taps.

Nem viharos taps. Inkább szórványos.

Olive nem tapsolt. Én udvariasan összeütögettem a tenyeremet, bár a hangja elég magányosnak tűnt ott a terem végében. Az ünneplés nem tartott sokáig. A művészeknek egy félig elcsendesült nézőtér előtt kellett elhagyniuk a színpadot, ami sosem jelent jót. A közönség kötelességtudóan végigmenetelt mellettünk, mint a nap végén hazatérő munkások – tulajdonképpen azok is voltak.

– Szerinted tetszett nekik? – kérdeztem Olive-tól.

– Kinek?

– A közönségnek.

– A közönségnek? – Úgy pislogott, mintha sosem gondolkodott volna még el azon, mit gondolnak a nézők egy darabról. Némi töprengés után így felelt:

– Meg kell értened, Vivian, hogy a mi közönségünk sosem izgatott, amikor megérkezik a Liliomba, és akkor sem túl lelkes, amikor távozik innen.

Ahogyan ezt mondta, úgy hangzott, mintha mindezt biztatónak vagy legalábbis elfogadhatónak tartotta volna.

– Gyere – mondta. – A nagynénéd a színfalak mögött lesz.

Így bementünk a színpad mögé – egyenesen a nyüzsgő, végtelen lármába, amely egy-egy műsor után rendre kitör. Mindenki megy valahova, mindenki kiabál, mindenki cigarettázik, mindenki öltözködik. A táncosok tüzet adtak egymásnak, a tánckar tagjai pedig megszabadultak fejdíszeiktől. Néhány, kezeslábast viselő férfi színpadi kellékeket cipelt ide-oda, de arra mindig nagyon vigyáztak, meg ne izzassza őket a munka. Mindenhonnan hangos, teli torkos kacaj hallatszott, nem mintha bármi kifejezetten vicces lett volna; mindössze – a szórakoztatóipar szereplőiről lévén szó – úgy viselkedtek, ahogyan szoktak.

És ott volt az én Peg nénikém magasan és izmosan, kezében egy csíptetős mappával. Őszülő gesztenyebarna haja rövidre volt vágva, olyan szerencsétlen stílusban, hogy némileg Eleanor Rooseveltre emlékeztetett, csak szebb arcéllel. Hosszú, lazacszínű sávolyszövet szoknyát viselt, és valamit, ami leginkább egy legombolt gallérú férfiingnek tűnt. Kék térdzokni és bézs mokaszin volt rajta. Ha ez a párosítás ódivatúnak hangzana, hát az is volt. Divatjamúlt volt már akkor is, az ma is, és az is marad mindörökké, amíg a Nap fel nem robban. Soha senki nem mutatott még jól lazacszínű sávolyszoknyában, kék, legombolt gallérú ingben, térdzokniban és mokaszinban.

Rettentő kinézetén csupán az a tény enyhített jelentősen, hogy épp két, a darabban szereplő, elképesztően gyönyörű revügörllel beszélgetett. Színpadi sminkjük túlvilági bájt kölcsönzött nekik, a hajuk pedig fénylő csigákban tornyosult a fejük tetején. Jelmezükre rózsaszín selyemköntöst húztak, és a szememben ők voltak a nőiesség valaha látott legleplezetlenebbül erotikus megtestesülései. Az egyik lány szőke – pontosabban platinaszőke – volt, olyan alakkal, amelyet meglátva Jean Harlow a fogát csikorgatta volna a féltékenységtől. A másik pedig buja barna – kivételes szépségére már korábban, a nézőtér végéből is felfigyeltem. (Bár jutalom nem járna azért, hogy észrevettem, milyen gyönyörű is ez a nő, hiszen ezt egy marslakó is megállapította volna… a Marsról.)

– Vivvie! – kiáltott oda nekem Peg, és a vigyora beragyogta a napomat. – Hát megjöttél, kölyök!

Kölyök!

Soha senki nem hívott kölyöknek, de ettől akkor úgy éreztem, legszívesebben a karjába omlanék és sírva fakadnék. Rendkívül jól esett azt hallanom, hogy hát megjöttem – mintha valami hatalmas dolgot vittem volna véghez! Pedig igazából csak annyi sikerült véghez vinnem, hogy először kirúgtak a főiskoláról, majd a szüleim házából, végül pedig eltévedtem a Grand Central pályaudvaron. De az, hogy ennyire örült a látásomnak, megmelengette a szívem. Úgy éreztem, tényleg várta, hogy jöjjek. Sőt nemcsak várta, hanem akarta is.

– Olive-ot, a mi házi állatgondozónkat már ismered – mondta Peg. – Ő Gladys, a tánckarvezetőnk…

– Üdv – vágott szavába a platinaszőke lány egy vigyor kíséretében, rágógumiját kipukkasztva.

–… ő pedig Celia Ray, az egyik revügörlünk.

Celia kinyújtotta tündéri karját, és mély hangon így szólt:

– Örvendek a találkozásnak.

Celia hangja hihetetlen volt. Nem egyszerűen vaskos New York-i akcentussal szólalt meg; mindehhez mély, rekedtes tónus is társult. Egy revügörl Lucky Luciano hangjával.

– Ettél már? – kérdezte Peg. – Nagyon éhes vagy?

– Nem – feleltem. – Nagyon nem, azt nem mondanám. De még nem vacsoráztam.

– Akkor beülünk egy étterembe. Legurítunk pár üveg italt, és elmesélsz mindent.

Olive közbevágott: – Vivian poggyászát még nem vitték fel, Peg. A csomagjai még az előcsarnokban vannak. Hosszú napja volt, és biztosan szeretné felfrissíteni magát. A színészeket pedig el kell látnunk utasításokkal.

– A fiúk majd felviszik a csomagjait – felelte Peg. – Szerintem most is elég friss. A színészeknek pedig nincs szükségük utasításokra.

– A színészeknek mindig szükségük van utasításokra.

– Majd holnap – hangzott Peg homályos válasza, amely láthatóan egyáltalán nem elégítette ki Olive-ot. – Most nem akarok munkáról beszélni. Olyan éhes vagyok, hogy egyenesen levadásznék valamit vacsorára; és ami még rosszabb, szörnyű szomjúság gyötör. Üljünk be valahova, rendben?

Ezúttal már-már úgy tűnt, Peg engedélyt kér Olive-tól.

– Ma ne, Peg – jelentette ki Olive határozottan. – Túlságosan hosszú volt ez a nap. A kislánynak jobb, ha pihen egyet, és ki is kell pakolnia. Bernadette fasírtot sütött. Csinálok szendvicseket.

Peg olyan arcot vágott, mint akit legyőztek, de a következő pillanatban már ismét ragyogott.

– Akkor irány az emelet! – kiáltott fel. – Gyere, Vivvie, menjünk!

Idővel egy dolgot megtanultam a nagynénémmel kapcsolatban: akármikor azt mondta, „Menjünk!”, úgy értette, hogy mindenki, aki csak hallótávolságon belül van, bátran tekintse ezt meghívásnak. Peg mindig tömegekkel vette körül magát, és sosem volt válogatós azt illetően, ki képezi részét ennek a tömegnek.

Hát így esett, hogy az aznap esti összejövetelünkön – amelynek a Liliom Teátrum emeleti lakrésze adott otthont – nemcsak én, Peg néni és a titkárnője, Olive volt jelen, hanem a két revügörl, Gladys és Celia is. Illetve az utolsó pillanatban csatlakozott hozzánk egy elvarázsolt fickó, akit a színpad bejárata felé közeledtében Peg nyakon ragadott. A darab egyik táncosára ismertem rá benne. A közelébe kerülve láttam, hogy körülbelül tizennégy éves lehet, és látszik rajta, hogy neki sem ártana egy kis vacsora.

– Gyere fel, Roland, és vacsorázz velünk! – hívta Peg.

A fiú tétovázott.

– Ó, igazán nem kell, Peg.

– Ne aggódj, kedvesem, rengeteg ennivalónk van. Bernadette készített egy hatalmas egybefasírtot. Mindenkinek jut belőle.

És amikor Olive olyan arcot vágott, mintha épp tiltakozni akarna, Peg csitítgatta:

– Jaj, Olive, ne játszd itt a nevelőnőt! Megoszthatom Rolanddal a vacsorám, ha akarom. Fel kell szednie pár kilót, nekem pedig le kell adnom, szóval ez így pont jó. Különben is, most félig-meddig fizetőképesek vagyunk. Megengedhetjük magunknak, hogy jóllakassunk még pár éhes szájat.

A színház hátsó részéből széles lépcsősor vezetett a Liliom emeletére. Miközben a lépcsőkön kaptattunk felfelé, nem tudtam levenni a szemem arról a két táncoslányról. Celia és Gladys. Sosem láttam ilyen gyönyörű nőket. Az internátusban is ismertem olyan lányokat, akiket érdekelt a színház, de ez más volt. Az Emma Willard-os színésznőcskék olyan lányok voltak, akik sosem mosták meg a hajukat, mindig vastag fekete tornadresszt hordtak, és mindegyikük azt hitte magáról, hogy ő Médeia. Egyszerűen nem bírtam elviselni őket. Gladys és Celia azonban más kategóriába tartozott. Más fajba. Teljesen elkápráztatott a bájuk, az akcentusuk, a sminkjük, a selyembe burkolt hátsójuk ringása. Ami pedig Rolandot illeti, ő is ugyanígy mozgott. Ugyanilyen ruganyos, ringó teremtmény volt. Milyen gyorsan beszéltek mind! És milyen csábosan, csillogó konfettidarabkákként köpködték magukból a pletykafoszlányokat!

– Csak azért sikeres, mert jól néz ki! – mondta Gladys valamelyik lányról.

– Nem is néz ki jól, csak a lába! – tette hozzá Roland.

– Hát, ennyi nem elég! – válaszolta Gladys.

– Egy szezonra elég – így Celia. – Talán.

– A barátja csak tovább ront a helyzeten.

– Az a húgyagyú!

– A pezsgőt viszont szépen nyakalja a fiú.

– Össze kellene szednie magát, és szólnia neki!

– Annyira azért nem epekedik érte!

– Meddig élhet meg egy lány a jegyszedői munkából?

– Szép kis gyémánttal jár-kel, azt azért meg kell hagyni.

– Józanabbul illene gondolkodnia.

– Találnia kellene magának egy városban költekező vidéki pénzeszsákot.

Vajon kikről beszélgettek? Miféle életről? És ki az a szegény lány, akit kiveséztek a lépcsőházban? Hogyan hagyhatná maga mögött a jegyszedői létet, ha nem kezd el józanabbul gondolkodni? Kitől kapta azt a gyémántgyűrűt? Ki fizeti azt a rengeteg benyakalt pezsgőt? Ez engem mind-mind érdekelt! Fontos dolgok voltak! És mi az a vidéki pénzeszsák?

Még sosem voltam ennyire kíváncsi arra, hogyan végződik egy sztori; ennek pedig még csak cselekménye sem volt – csak nevükön nem nevezett szereplői, sokféle drámai történése és egyre súlyosbodó konfliktusa. A szívem zakatolt az izgalomtól – és a tied is így tett volna, ha hozzám hasonló, könnyelmű tizenkilenc éves lány vagy, akinek eddigi életében még egyetlen komoly gondolat sem fordult meg a fejében.

Halványan megvilágított lépcsőfordulóhoz érkeztünk; Peg kinyitott egy ajtót, és mindenkit betessékelt.

– Üdv itthon, kölyök – mondta.

Az „itthon” Peg nagynéném világában a Liliom Teátrum harmadik és negyedik emeletét jelentette, ahol a lakrészek voltak. A másodikon – ahogyan később kiderült – az irodák kaptak helyet.

A földszint természetesen maga volt a színház, amelyet már leírtam neked. Azonban a harmadik és a negyedik emelet volt az otthon, ahova immár megérkeztem.

Pegnek nem volt érzéke a lakberendezéshez; ezt egyből megállapítottam. Ízlése (már ha annak lehet nevezni) nehéz, ódivatú régiségek, illetve össze nem illő székek felé húzta; és láthatóan kevéssé tudta megállapítani, mit hova kellene tennie. Peg otthonában ugyanazok a sötét tónusú, boldogtalan hangulatot árasztó festmények függtek, mint a szüleim házában (nyilván ugyanazoktól a rokonoktól örökölték). Lovakat és zsémbes, öreg kvékerek portréit ábrázoló kifakult nyomatok voltak. Tekintélyes mennyiségű, ismerős régi ezüstneműt és porcelánt is felfedeztem itt-ott szétszórva a lakásban – gyertyatartókat, teáskészleteket és hasonlókat –; némelyikük értékesnek tűnt, de hát ki tudja? Egyiken sem látszott, hogy valaha használták vagy szerették volna. (Azonban minden létező felületet hamutartók borítottak, és ezeket láthatóan használták és szerették.)

Nem nevezném nyomortanyának a lakást. Nem koszos volt; csupán rendetlen. Egy hivatalosan étkezőnek berendezett helyiséget is megpillantottam – mondjuk inkább úgy, hogy bárki más otthonában étkezőül szolgált volna, ám itt a közepén egy pingpongasztal terpeszkedett. Még furább módon az asztal egy alacsonyan függő csillár alatt állt, így elég nehéz lehetett játszani rajta.

Tekintélyes méretű nappaliba érkeztünk, amely elég nagy volt ahhoz, hogy megtölthessék bútorokkal, köztük egy hangversenyzongorával, amelyet minden teketória nélkül a fal mellé toltak.

– Ki kér valamit az üveg- és kancsószekcióból? – kérdezte Peg, a sarokban álló bárszekrény felé tartva. – Martinit valaki? Mindenki?

– Igen! Mindenki! – hallatszott az egyöntetű, hangos válasz.

Legalábbis majdnem mindenki kért. Olive visszautasította az italt, és fintorogva szemlélte, amint Peg kitölti a martinit. Mintha egy-egy koktél árát számolgatta volna fillérre pontosan – és valószínűleg épp ezt csinálta.

Nagynéném olyan természetességgel nyújtotta át a martinimat, mintha hosszú évek óta ivócimborák lennénk. Nagyon jólesett; igazi felnőttnek éreztem magam. A szüleim is ittak (végtére is fehér angolszász protestánsok), de velem együtt soha. Nekem mindig stikában kellett. Egészen mostanáig.

Egészségünkre!

– Megmutatom a szobádat – mondta Olive.

Végigvezetett egy nyúlüregre emlékeztető folyosón, kinyitotta az egyik ajtót, majd így szólt: – Ez Billy bácsikád lakása. Peg azt szeretné, ha egy ideig itt laknál.

– Billy bácsinak saját lakrésze van itt? – kérdeztem meglepetten.

– Ez annak a jele, hogy a nagynénéd tartós vonzalmat táplál a férje iránt; és fenntartja neki ezeket a helyiségeket, ha szüksége lenne egy zugra, ahol megszállhat, ha épp erre jár – sóhajtott fel Olive.

Szerintem nem csak képzelődtem, amikor úgy gondoltam, a „tartós vonzalom” megfogalmazással Olive azt próbálta meg érzékeltetni, amit mindenki más „makacs bőrkiütésként” aposztrofált volna.

Nos, hát mindenesetre köszönöm, Peg néni; ugyanis Billy lakrésze csodás volt. A többi szobában tapasztalt rendetlenség itt nem volt jellemző – egyáltalán nem. Nem; ezt stílusosan rendezték be. Volt benne egy kis nappali kandallóval és egy szép, fekete lakk íróasztallal, amelyen egy írógép terpeszkedett. Volt még egy hálószoba, amelynek ablakai a 41. utcára néztek, a tetszetős franciaágy pedig krómozott fémből és sötét fából készült. A padlót makulátlanul fehér szőnyeg borította. Még sosem léptem rá fehér szőnyegre. Közvetlenül a hálószoba előtt egy jókora öltözőszoba kapott helyet, hatalmas krómozott falitükörrel és politúrozott szekrénnyel, amelyben egyetlenegy ruhadarab sem volt. A sarokban egy kis mosdó állt. Minden makulátlanul tiszta volt.

– Saját fürdőszobád sajnos nincs – mondta Olive, miközben a kezeslábast viselő férfiak lepakolták a bőröndjeimet és a varrógépemet az öltözőszobában. – A folyosó túloldalán van a közös fürdő. Celiával osztozol rajta, ugyanis egy időre ő is itt száll meg. Herbert úr és Benjamin a másik szárnyban lakik. Nekik is közös fürdőszobájuk van.

Nem tudtam, Herbert úr és Benjamin kicsoda, de úgy sejtettem, hamarosan kiderül.

– Billynek nem lesz szüksége a szobájára, Olive?

– Őszintén kétlem.

– Biztos? Mert ha mégis, természetesen máshol is lakhatok. Szóval azt szeretném mondani, hogy nem szükséges ilyen szép szobába…

De nem mondtam igazat. Igenis szükségem volt erre a kis lakrészre; teljes szívemből vágytam és gondolatban már igényt is formáltam rá. Eldöntöttem, hogy ez az a hely, ahol fontos emberré válok majd.

– Nagybátyád bő négy éve nem járt New Yorkban, Vivian – szólalt meg Olive, aki olyan zavarba ejtő pillantást vetett rám, mint aki úgy olvas a gondolataimban, ahogy a mozihíradót nézi. – Úgy vélem, itt meghúzhatod magad, és kellő biztonságban leszel.

Hát ez csodás!

Kipakoltam a legszükségesebbeket, lögyböltem egy kis vizet az arcomra, bepúderoztam az orromat, és megfésülködtem, majd visszamentem a nagy, túlzsúfolt, rendetlenséggel és hangzavarral teli nappaliba. Vissza Peg világába, amely számomra újszerű volt és zajos.

Olive bement a konyhába, és kihozott egy közepes egybefasírtot, gyászos salátaágyon tálalva. Jól ráérzett korábban, hogy ez nem lesz elég ennyi embernek. Kisvártatva azonban egy hidegtállal és kenyérrel tért vissza. Valahol talált egy fél csirkét, egy tányér savanyú uborkát és néhány doboz hideg kínai ételt is. Közben valaki kinyitotta az ablakot, és bekapcsolt egy kis ventilátort, amely azonban nem mérsékelte a fojtogató nyári hőséget.

– Egyetek, gyerekek! – szólalt meg Peg. – Amennyi csak jólesik.

Gladys és Roland úgy estek neki a fasírtnak, mint a napszámosok. Én szedtem magamnak egy kis rizses húst. Celia nem evett semmit; csendesen üldögélt az egyik kanapén, és olyan magabiztossággal tartotta a martinis poharát és a cigarettáját, amihez foghatót még sohasem láttam.

– Milyen volt a ma esti műsor eleje? – kérdezte Olive. – Csak a végét láttam.

– Hát, a Lear király jobb – felelte Peg. – De csak kicsivel.

– Miért? Mi történt? – ráncolta össze Olive kicsit erősebben a szemöldökét.

– Tulajdonképpen semmi – válaszolta Peg. – Elég vérszegény előadás ez; senki sem forgolódik álmatlanul utána. Mindig is vérszegény volt. Nem tett különösebb kárt a közönségben. Mindannyian a saját lábukon sétáltak ki a színházból. De a jövő héten amúgy is új darab jön, szóval igazából mindegy.

– És mi a helyzet a jegyeladásokkal? A délutáni előadásra gondolok.

– Minél kevesebb szót ejtünk erről, annál jobb – felelte Peg.

– De mégis, hogy alakult?

– Ne tégy fel olyan kérdést, Olive, amelyre nem akarod tudni a választ.

– Pedig tudnom kell! A ma esti tömeg kicsi volt.

– Imádom, hogy tömegnek nevezed! Egészen pontosan negyvenhét ember jött el a délutáni előadásra.

– Peg! Ez nem elég!

– Ne siránkozz, Olive! Ne feledd, hogy nyáron mindig minden lelassul. Mindegy, annyian jönnek, ahányan. Ha nagyobb közönséget akarnánk, baseballmeccseket rendeznénk, nem színdarabokat. Vagy beszereltetnénk egy légkondicionálót. Koncentráljunk inkább arra, hogy jövő hétre összeálljon a Déltengerek előadás. A táncosok holnap reggel elkezdhetnek próbálni, és keddre menni fog.

– A holnap reggel nem jó – közölte Olive. – Kiadtam a színpadot egy gyerektánctanfolyamra.

– Jól tetted. Találékony vagy, mint mindig, öreglány. Akkor holnap délután.

– A holnap délután sem jó. Kiadtam a színpadot úszásoktatásra.

Ettől Peg megdöbbent. – Úszásoktatásra? Jól értem?

– A helyi önkormányzat szervezi. Környékbeli gyerekeket tanítanak úszni.

– Úszni? El akarják árasztani a színpadunkat, Olive?

– Természetesen nem. Ezt úgy hívják, hogy száraz edzés. Víz nélkül oktatnak.

– Úgy érted, hogy elméletben tanítják az úszást?

– Tulajdonképpen igen. Csak az alapokat. Székek segítségével. Az önkormányzat finanszírozza.

– És mi lenne, Olive, ha egyszerűen elmondanád Gladysnek, mikorra nem adtad ki a színpadot gyerektánctanfolyamra vagy szárazúszás-oktatásra, így tudni fogja, melyik napra szervezheti a próbát, és kezdhetik meg a felkészülést a táncosokkal a Déltengerek előadására?

– Hétfő délután – felelte Olive.

– Hétfő délután, Gladys! – szólt oda Peg a kartáncosnak. – Hallottad? Össze tudsz verbuválni mindenkit hétfő délutánra?

– Úgysem szeretek reggel próbálni – felelte Gladys, bár ezt nem feltétlenül éreztem határozott válasznak.

– Nem lesz nehéz dolgod, Gladys – mondta Peg. – Ez csak egy könnyed kis revü. Dobj össze valamit, ahogy szoktad.

– Én is benne akarok lenni a Déltengerekben! – szólalt meg Roland.

– Mindenki benne akar lenni a Déltengerekben – felelte Peg. – A gyerekek imádnak ilyen egzotikus helyszíneken játszódó darabokban szerepelni, Vivvie. Odáig vannak a jelmezekért. Csak ebben az évben színpadra állítottunk egy indiai, egy kínai szűz lányos és egy spanyol táncos darabot. Tavaly egy eszkimó romantikus történettel is megpróbálkoztunk, de az nem aratott sikert. A jelmezek finoman szólva nem voltak előnyösek. Tudod, a szőrme. Azok a nehéz bundák. És a dalok sem voltak a legjobbak. Olyan sokszor használtuk a még-jég rímpárt, hogy megfájdult tőle a néző feje.

– Eljátszhatod az egyik hulatáncos lányt a Déltengerekben, Roland! – mondta Gladys, és felnevetett.

–Biztosan meg tudom csinálni – felelte Roland, és pózba vágta magát.

– Kétségkívül – értett egyet Gladys. – És olyan picurka vagy, hogy egy nap egyszerűen tovalibbensz majd. Mindig figyelnem kell rá, nehogy magam mellé állítsalak a színpadon, mert úgy néznék ki melletted, mint egy hatalmas tehén.

– Ez talán azért van, mert az utóbbi időben kicsit meghíztál, Gladys – jegyezte meg Olive. – Oda kellene figyelned, mit eszel, különben nem fogsz beleférni a jelmezeidbe.

– Az alakodnak semmi köze az ahhoz, hogy mit eszel! – tiltakozott Gladys újabb szelet fasírtért nyúlva. – Egy magazinban olvastam. Csak az a lényeg, hogy mennyi kávét iszol.

– Túl sok piát iszol! – rivallt rá Roland. – Nem ismersz mértéket!

– Hát persze hogy nem – értett egyet Gladys. – Ezt mindenki tudja rólam. De elárulok még valamit: ha ismerném, nem lenne olyan izgalmas szexuális életem, mint most!

– Dobd ide a rúzsodat, Celia – szólította meg Gladys a revütáncoslányt, aki szó nélkül előhúzott egy kis tubust a selyemköntöse zsebéből, és odaadta neki. Gladys kifestette a száját a vörös általam addig látott legrikítóbb árnyalatával, majd kétfelől megpuszilta Rolandot, jókora, élénk ajaklenyomatot hagyva rajta.

– Tessék, Roland. Most már tényleg te vagy a legcsinosabb lány a szobában!

Rolandot láthatóan nem zavarta a froclizás. Az arca olyan volt, mint egy porcelánbabáé, és szakértő szemem észrevette, hogy a szemöldökét is szedi. Megdöbbentett, hogy még csak nem is próbál férfinak látszani. Beszéd közben úgy hadonászott a kezével, mint valami elsőbálozó. Még a rúzsfoltokat sem törölte le az arcáról! Szinte mintha egyenesen úgy akart volna kinézni, mint egy nő! (Bocsásd meg a naivitásomat, Angela, de akkoriban még nemigen találkoztam melegekkel. Legalábbis férfiakkal. Leszbikusokkal – na, azokkal igen. Végtére is egy évig a Vassarra jártam. Azért ezt még én is észrevettem.)

Peg ezután az én terveim felől kezdett érdeklődni: – Nos, Vivian Louise Morris! Mit akarsz csinálni, amíg itt vagy New Yorkban?

Hogy mit akartam csinálni? Hát pontosan ezt! Martinit iszogatni a kartáncos lányokkal, hallgatni a színházi emberek diskurálását, a lánynak látszó fiúk pletykálkodását, és megtudni mindent mások izgalmas szexuális életéről!

De ezt nem mondhattam el. Ezért, nagyon elmésen, inkább így szóltam:

– Szeretnék körülnézni egy kicsit! Magamba szívni a hangulatot!

Addigra mindenki rám bámult. Vajon többre számítottak? De mire?

– Nem ismerem ki magam New Yorkban, ez a legnagyobb problémám – tettem hozzá, mint valami tökfej.

Ostoba megjegyzésemre válaszul Peg néni felkapott egy papírszalvétát az asztalról, és sebtében felfirkantotta rá Manhattan térképét. Bárcsak megőriztem volna, Angela! A legbájosabb térkép volt a városról, amelyet valaha láttam: egy nagy, görbe répa formájú sziget egy a Central Parkot jelző sötét négyzettel a közepén; a Hudson és az East River folyókat jelképező, bizonytalan hullámos vonalakkal; a legalján a Wall Streetre utaló dollárjellel; a tetején a Harlemet szimbolizáló hangjeggyel; és egy fényes csillaggal a közepén, tartózkodási helyünkre, a Times Square-re utalva. Ami a világ közepe! Ez az!

– Tessék – mondta Peg néni. – Most már el fogsz igazodni a városban. Nem tévedhetsz el, kölyök. Csak figyeld az utcatáblákat. Mindegyik utcát szám jelöli; nem is lehetne egyszerűbb. De ne feledd: Manhattan egy sziget. Az emberek hajlamosak megfeledkezni erről. Ha elég hosszan sétálsz bármely irányba, vízbe botlasz. Ha elérkezel a parthoz, fordulj meg, és menj az ellenkező irányba. Egy idő után ki fogod ismerni magad. Nálad butábbaknak is sikerült.

– Még Gladysnek is – mondta Roland.

– Nono, napsugaram – felelte a lány. – Én itt születtem.

– Köszönöm! – tettem zsebre a térképet. – És ha akad valamilyen munka a színházban, nagyon szívesen megcsinálom.

– Dolgozni akarsz? – kérdezte Peg, láthatóan meglepetten. Nem várhatott tőlem túl sokat. Istenem, mit mesélhettek neki rólam a szüleim? – Besegíthetsz Olive-nak az irodában, ha ilyesmit szeretnél csinálni. Irodai munka és hasonlók.

Olive a javaslat hallatán elsápadt; és alighanem én ugyanígy reagáltam volna. Éppannyira nem akartam Olive-nak dolgozni, mint amennyire ő nem szerette volna, hogy neki dolgozzak.

– De beülhetsz a jegypénztárba is – folytatta Peg. – Árulhatsz jegyeket. Nincs érzéked a zenéhez, igaz? Meglepne, ha lenne. A családban senkinek sincs.

– Tudok varrni – mondtam erre.

Biztosan halkan beszéltem, mert láthatóan senkinek sem tűnt fel, hogy mondtam bármit is.

– Miért nem íratod be Viviant a Katharine Gibbs Szakiskolába, Peg, ahol megtanítják gépelni? – kérdezte Olive, mire Peg, Gladys és Celia egy emberként felnyögött.

– Olive minden lányt be akar íratni a Katharine Gibbsbe, hogy gépelni tudjon – magyarázta Gladys. Megborzongott a túljátszott rémülettől, mintha a gépírás olyasféle szörnyűség volna, mint köveket törni egy fogolytáborban.

– A Katharine Gibbsből piacképes fiatal hölgyek kerülnek ki – felelte Olive. – Egy fiatal hölgynek igenis piacképesnek kell lennie.

– Én sem tudok gépelni, mégis piacképes vagyok! – kiáltott fel Gladys. – Hisz most is alkalmazásban állok! Méghozzá nálad!

– Egy revütáncos tulajdonképpen sosem áll alkalmazásban – felelte Olive. – Legfeljebb esetleg – olykor – van munkája. Az nem ugyanaz. A te hivatásod nem ad biztos megélhetést. Egy titkárnő ezzel szemben mindig talál állást.

– Én nem holmi egyszerű revügörl vagyok – tiltakozott Gladys sértett büszkeséggel. – Hanem tánckarvezető. Egy tánckarvezető mindig talál állást. Különben is, ha elfogy a pénzem, legfeljebb férjhez megyek.

– Sose tanulj meg gépelni, kölyök – mondta Peg. – Vagy ha mégis megtanulnál, sose áruld el senkinek, hogy tudsz, különben örökké azt kell majd csinálnod. Sose tanulj meg gyorsírni se. Az a halálodat jelentheti. Ha egyszer gyorsírófüzet kerül egy nő kezébe, többé nem teszi le.

Váratlanul az a gyönyörű teremtmény is közbeszólt a szoba másik végéből – amióta feljöttünk, most először: – Azt mondtad, tudsz varrni? – kérdezte Celia.

Mély torokhangja ezúttal is meglepett. Ráadásul rám is nézett, amivel kissé zavarba hozott. Nem szeretném elcsépelni a perzselő szót, amikor Celiáról beszélek, de egyszerűen nem tudom megkerülni: az a típusú nő volt, akinek akkor is perzselt a pillantása, amikor nem akart tudatosan perzselni vele. Elég kellemetlen volt számomra, hogy állnom kell ezt a forróságot, így inkább csak bólogattam, és miközben válaszoltam, biztonságosabb terepet keresve Pegre tekintettem.

– Igen, tudok varrni. Morris nagymama tanított meg rá.

– Miket készítesz? – kérdezte Celia.

– Hát, ezt a ruhát például én varrtam.

– Te varrtad ezt a ruhát? – sikoltott fel Gladys.

Gladys és Roland egyszerre odarohantak hozzám, ahogy hajdan az iskolában az összes lány, amikor megtudták, hogy én varrtam azt a ruhát, ami épp viseltem. Egy pillanat múlva mindketten a ruhámat csipkedték, mint két gyönyörű kis majom.

– Ezt tényleg te varrtad? – kérdezte Gladys.

– Még a paszpólt is? – érdeklődött Roland.

Legszívesebben azt feleltem volna, „de hát ez semmiség!”; mert az a kis ruhácska, bármilyen cselesnek látszott is, valóban semmiség volt ahhoz képest, amit meg tudtam csinálni. De nem akartam beképzeltnek tűnni, így inkább ezt válaszoltam:

– Mindegyik ruhámat én varrtam.

Ismét Celia szólt a szoba másik végéből: – Jelmezeket is tudsz készíteni?

– Szerintem tudnék. Jelmeztől függ, persze; de szerintem tudnék.

– Ilyet is? – állt fel a táncoslány, a földre ejtve a köntösét, felfedve az alatta viselt jelmezt.

(Tudom, milyen drámaian hangzik az, hogy a földre ejtette; de Celia az a fajta lány volt, aki sosem egyszerűen levette a ruháját, mint bármely más halandó, hanem mindig a földre ejtette.)

Az alakja lenyűgöző volt, a jelmeze azonban elég egyszerű – kis kétrészes, fémesen csillogó, fürdőruhára emlékeztető darab. Az a típusú öltözék, amelyet úgy terveztek, hogy tizenöt méterről jobban mutasson, mint közelről. Alsó része egy szűk, magas derekú, színes flitterekkel díszített rövidnadrág volt, a felsője pedig egy tarka gyöngyökkel és madártollakkal felcicomázott melltartó. Rajta jól mutatott, de csak azért, mert ő még egy kórházi hálóingben is jól nézett volna ki. Bár, mi tagadás, az jutott eszembe, hogy jobban rá lehetne szabni. A felső vállpántjai nem sikerültek jól.

– Igen, ilyet is tudnék csinálni – feleltem. – A gyöngyözéssel elbíbelődnék egy ideig, de az csak babramunka. A többi egyszerű. – Majd hirtelen ihletem támadt, amely jelzőfény módjára robbant ki belőlem: – Ha van jelmeztervezőtök, dolgozhatnék esetleg neki, mondjuk mint az asszisztense – mondtam.

Nevetés söpört végig a szobán.

– Jelmeztervezőnk! – kiáltott fel Gladys. – Szerinted mi vagyunk mi, a Paramount filmgyár? És Edith Headet rejtegetjük a pincében?

– A lányok maguk készítik a ruháikat – magyarázta Gladys. – Ha nem találunk semmit a jelmeztárban, ami megfelelne – és sosem találunk –, nekik kell gondoskodniuk az öltözékükről. Persze pénzükbe kerül, de ez nálunk mindig is így ment. Te honnan szerezted a tiedet, Celia?

– Készen kaptam egy lánytól. Emlékszel Evelynre az El Morocco klubból? Férjhez ment, és Texasba költözött. Egy egész bőröndnyi ruhát adott nekem. Micsoda szerencse!

– Hát persze, szerencse – fanyalgott Roland. – Szerencse, hogy nem kaptad el a kankót.

– Ugyan, hagyd már, Roland! – intette le Gladys. – Evelyn rendes lány volt. Csak féltékeny vagy, mert egy igazi cowboy vette el.

– Ha szeretnél a gyerekeknek segíteni a jelmezek elkészítésében, Vivian, szerintem mindenki értékelné – mondta Peg.

– Tudnál nekem csinálni valamit a Déltengerekhez? – érdeklődött Gladys. – Például egy hawaii hulatáncosjelmezt? – tudakolta; mintha azt kérdezné egy mesterszakácstól, hogy tud-e zabkását készíteni.

– Hát persze – feleltem. – Holnap varrok neked egyet.

– És nekem is tudnál hulaszoknyát készíteni? – kérdezte Roland.

– Nincs keretünk új jelmezekre – figyelmeztette Olive. – Ezt még meg kell beszélnünk.

– Jaj, Olive – sóhajtott fel Peg. – Ne légy már ennyire beosztó! Hadd szórakozzanak egy kicsit a gyerekek.

Észre kellett vegyem, hogy Celia azóta le sem veszi rólam a szemét, amióta elkezdtünk a varrásról beszélgetni. A látóterében lenni egyszerre volt rémisztő és izgalmas.

– Mondhatok valamit? – kérdezte, miután közelebbről is szemügyre vett. – Csinos vagy!

Meg kell mondanom, az emberek ezt hamarabb észre szokták venni velem kapcsolatban.

De egy ilyen arccal és ilyen testtel megáldott nőt, mint Celia, ki hibáztathatna azért, hogy mindeddig ilyen kevés figyelmet szentelt nekem?

– Igazság szerint – mosolyodott el, az este folyamán először –, kicsit olyan vagy, mint én.

Hadd fogalmazzak egyértelműen, Angela: nem voltam olyan.

Celia Ray igazi istennő volt; én pedig egy kamasz lány. Nagy vonalakban viszont jogos volt, amit mondott: mindketten magas, barna hajú lányok voltunk, elefántcsontszín bőrrel, távol ülő, barna szemmel. Unokatestvéreknek vagy akár nővéreknek is nézhettek volna minket – ikreknek azonban semmiképp. Az alakunk viszont egyáltalán nem hasonlított. Ő gyönyörű volt – én meg olyan, mint egy bot. Ám még így is hízelgett, amit mondott. Máig úgy gondolom, Celia Ray csupán azért vett egyáltalán észre, mert volt köztünk egy egészen csekély hasonlóság, és ez felkeltette a figyelmét. A hiú Celia számára rám nézni olyan volt, mintha egy (nagyon homályos, nagyon távoli) tükörbe tekintene, márpedig ő még sosem nézett úgy tükörbe, hogy ne szerette volna, amit lát.

– Öltözzünk össze egyszer, és menjünk be a városba! – mondta Celia azzal a mély bronxi dörmögéssel, amely egyszersmind dorombolásnak tetszett. – Igazán izgalmas bajokba keveredhetnénk.

Hát, erre nem tudtam mit mondani. Csak ültem ott tátott szájjal, mint egy Emma Willardba járó diáklány, aki nemrégiben még voltam.

Peg nagynéném – és ne feledjük, ő volt a törvényes gondviselőm – ezen némileg kifogásolható felvetést hallva így szólt: – Hát, lányok, ez jó mókának ígérkezik!

Ekkor már ismét a bárszekrény mellett állt, hogy keverjen még egy kör martinit, Olive azonban véget vetett az estének. A Liliom Teátrum félelmetes titkárnője felállt, összecsapta a tenyerét, és kijelentette: – Mára elég volt! Ha Peg egy perccel is tovább fenn marad, abban reggel nem lesz köszönet.

– A francba is, Olive! Szörnyű vagy! – mondta Peg.

– Irány az ágy, Peg! – adta ki az utasítást Olive hidegvérrel, és a hatás kedvéért fűzőjét lejjebb rántva hozzátette: – Most!

Szétszéledtünk; mindenki búcsúzkodni kezdett.

Átmentem a lakosztályomba (a saját lakosztályomba!), és folytattam a kipakolást. Azonban nem igazán tudtam a feladatra koncentrálni. Idegességgel vegyes öröm vett erőt rajtam.

Amikor Peg bejött körülnézni, épp a ruháimat akasztgattam be a szekrénybe.

– Jó lesz itt neked? – hordozta végig a tekintetét Billy makulátlan szobáján.

– Nagyon tetszik! Csodálatos!

– Hát igen. Billy nem elégedne meg kevesebbel.

– Kérdezhetek valamit, Peg?

– Hát persze.

– Mi volt az a tűz?

– Milyen tűz, kölyök?

– Olive azt mesélte, ma kisebb tűzeset történt a színházban. Csak azt szeretném tudni, minden rendben van-e.

– Ja, az a tűz! Csak néhány régi díszlet gyulladt ki véletlenül az épület mögött. Van néhány barátom a tűzoltóságon, úgyhogy nem volt gond. Jézusom, ez ma történt? A kutyafáját, már meg is feledkeztem róla! – dörzsölte meg a szemét Peg. – Hát, kölyök; hamarosan rájössz majd, hogy a Liliom Teátrum nem más, mint kisebb tűzvészek sorozata. Most viszont nyomás aludni, különben Olive átad a hatóságoknak.

Tehát lefeküdtem – életemben először tértem nyugovóra New Yorkban, és szintén először (de határozottan nem utoljára) egy férfi ágyában.

Nem emlékszem, ki pakolta el a vacsora maradványait.

Valószínűleg Olive.

Köszönetnyilvánítás

Számtalan nagylelkű (egykori és mai) New York-i osztotta meg velem a történetét, hogy segítsen e könyv megírásában.

A brooklyni születésű Margaret Cordi – aki harminc éve csodálatos és kedves barátom – egyengette az utam az anyaggyűjtés során, velem tartott a terepmunkáimon, ellenőrizte a forrásaimat, és hihetetlenül rövid idő alatt szanaszét korrektúrázta a fenti oldalakat. Egyúttal abban is segített, hogy a szoros határidő és a stressz ellenére is megőrizzem e vállalkozás felett érzett örömömet és lelkesedésemet. Margaret, ezt a könyvet nélküled egyszerűen képtelen lettem volna megírni. Dolgozzunk együtt minden regényen a jövőben is, jó?

Örökké hálás leszek Norma Amigónak – a legcsodálatosabb és legkarizmatikusabb kilencvenesnek, akit valaha ismertem –, amiért elmesélte, hogyan teltek egykor a napjai és az éjszakái kartáncosként Manhattanben. Csakis Norma minden szemérmességet nélkülöző érzékisége és függetlensége – illetve a „Miért nem akart soha férjhez menni?” kérdésre adott, nyomdafestéket nem tűrő válasza – eredményeképp kelhetett Vivian a maga teljességében, szabadon életre.

Hálával tartozom Peggy Winslow Baum színésznőnek, a néhai Phyllis Westermann dalszerzőnek és producernek, Paulette Harwood táncosnőnek és a tündéri Laurie Sandersonnak, a Ziegfeld-örökség őrzőjének, akiktől rengeteg háttér-információt kaptam az 1940–50-es évek New Yorkjának szórakoztatóiparáról.

Ahhoz, hogy feltérképezhessem és megérthessem azt a Times Square-et, amely már soha többé nem fog úgy létezni, David Freeland hatalmas segítségnek és lenyűgöző idegenvezetőnek bizonyult.

Shareen Mitchell meglátásai, illetve érzékenysége, amellyel az esküvői ruhák és a divat világáról mesélt, valamint arról, hogyan kell egy varrónőnek a háttérbe húzódnia az ideges menyasszonyok társaságában, alapjaiban határozta meg Vivian történetének ezt a szeletét. Leah Cahillnek köszönöm a varró- és szabóleckéket. Jesse Thorn nélkülözhetetlen segítségnek bizonyult: bármikor hívhattam vészhelyzetben, ha kérdésem adódott a férfidivattal kapcsolatban.

A brooklyni haditengerészeti dokk csodái Andrew Gustafson közbenjárására nyíltak meg előttem. Bernard Whalen, Ricky Conte, illetve Joe és Lucy De Carlo beavattak egy brooklyni rendőrjárőr mindennapjaiba. A Carroll Gardens negyedben álló D’Amico kávéház törzsközönsége elképzelhetetlenül színpompás időutazásra vitt: Joanie D’Amico, Rose Cusumano, Danny Calcaterra, Paul és Nancy Gentile: köszönöm nektek, hogy megosztottátok velem az emlékeiteket. Titeket hallgatva azt kívántam, bárcsak én is az akkori Dél-Brooklynban éltem volna!

Köszönöm édesapámnak, John Gilbertnek, a USS Johnston romboló nyugalmazott fregatthadnagyának, hogy segített valósághűre formálnom a könyv haditengerészeti vonatkozásait. Hálás vagyok édesanyámnak, Carole Gilbertnek, hogy megtanított keményen dolgozni és rugalmassággal kezelni az élet nehézségeit. (Még sosem volt erre akkora szükségem, mint ebben az évben, Anya.) Hálával tartozom Catherine és James Murdocknak alapos olvasószerkesztői munkájukért. Nektek köszönhető, hogy a könyvben ötezer darab vesszővel kevesebb van, mint volt.

A New York-i Közkönyvtár Billy Rose színháztörténeti részlege nélkül nem férhettem volna hozzá a Katharine Cornell-gyűjteményhez, és Katharine Cornell nélkül Edna Parker Watson sem születik meg.

Hálás vagyok Lolly nagy-nagynénémnek azokért a régi Alexander Woollcott-könyvekért, amelyek segítségével megalkothattam a történet vázát. De legfőképpen, Lolly, köszönet azért az emberfeletti optimizmusért, vidámságért és erőért, amely arra ösztönöz, hogy jobb és bátrabb nő lehessek.

Geoff Kloske, Sarah McGrath, Jynne Martin, Helen Yentus, Kate Stark, Lydia Hirt, Shailyn Tavella, Alison Fairbrother, illetve a szeretett néhai Liz Hohenadel – ti vagytok kiváló csapatom a Riverheadnél, és hálás vagyok nektek, amiért ilyen zseniálisan és merészen megjelentetitek a könyveimet. Markus Dohle és Madeline McIntosh, köszönöm, hogy belém helyeztétek a bizalmatokat, és hittetek bennem. Köszönöm barátaimnak és kollégáimnak a Bloomsburynél – Alexandra Pringle-nek, Tram-Anh Doannak, Kathleen Farrarnek és Ros Ellisnek –, hogy mindenről ilyen nagyszerűen gondoskodnak az óceán túlpartján.

Dave Cahill és Anthony Kwasi Adjei: egyszerűen nem működnék nélkületek. Remélem, soha nem is lesz erre szükségem!

Martha Beck, Karen Gerdes és Rowan Mangan: köszönet, hogy több ezer oldalnyi írásomat olvastátok végig az elmúlt pár évben, és hogy közös szeretetetek védelmező szárnyai alá vettetek. Hálás vagyok Glennon Doyle-nak, aki végig ott ült az ajtóm közelében azokon a bizonyos éjszakákon. Szükségem volt rá, és köszönöm!

Köszönet illeti feleség-bajtársaimat, Gigi Madlt és Stacey Weinberget a szeretetükért és önfeláldozásukért a fájdalom és a veszteség nehéz időszakában. Nélkületek nem éltem volna túl a 2017-es évet.

Köszönöm lelkes első olvasóim, Sheryl Moller, Jennie Willink, Jonny Miles és Anita Schwartz munkáját. Hálás vagyok Billy Buellnek, amiért megengedte, hogy használjam ezt a csodás nevet a könyvemben.

Sarah Chalfant: te voltál a szél, amely a magasba emeli a szárnyaimat, mint mindig.

Miriam Feuerle: imádok veled lógni, mint mindig

Végül pedig egy üzenet Rayya Eliasnak: tudom, mennyire szeretted volna, ha itt lehetsz mellettem, miközben írom ezt a könyvet. Annyit mondhatok neked, kicsim, hogy igenis itt voltál. Nincs olyan pillanat, amikor ne lennél mellettem. Te vagy az én szívem. Mindig szeretni foglak.

Tartalom

New York, 2010. április

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

Tíz

Tizenegy

Tizenkettő

Tizenhárom

Tizennégy

Tizenöt

Tizenhat

Tizenhét

Tizennyolc

Tizenkilenc

Húsz

Huszonegy

Huszonkettő

Huszonhárom

Huszonnégy

Huszonöt

Huszonhat

Huszonhét

Huszonnyolc

Huszonkilenc

Harminc

Harmincegy

Harminckettő

Harminchárom

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek a magyar kiadáshoz

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

Felhasznált betűtípusok
Monoton – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0