Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

1506 – 1564

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Dimitrij Szergejevics Mereskovszkij

MICHELANGELO
ELBESZÉLÉS
A RENESZÁNSZ KORÁBÓL

fordította:
Sebestyén Ede

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-888-5 EPUB
ISBN 978-963-559-889-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Michelangelo

az elektronikus változat az 1919. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Daniele da Volterra (1509 – 1566) Michelangelo
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1506 – 1564

Az 1506. év áprilisában hatalmas carrarai márványtömbökkel telt meg az akkor még átépítetlen Szent Péter-székesegyház előtt levő tér fele. A márványtömbök úgy csillogtak a napon, mint a frissen lehullott hó, amelyre kékes árny borul. Mindennap érkeztek — Ostiáig tengeren, onnan a Tiberisen fölfelé — újabb és újabb márványszállító csónakok Róma kikötőjébe. A nagy tömböket a Santa Catarina-templomig vitték s a templom és a vatikáni palotákból az Angyalvárba vivő szűk sikátor között halmozták föl. Kora reggeltől késő estig nyikorogtak a nehéz ökör- és bivalyfogatú szekerek s hallatszott a hajcsárok kiabálása és a kőfaragók kalapácsolása.

A rómaiak, akik régtől fogva hírhedtek voltak bámészkodó természetükről, csapatostul tódultak a Borgóba, hogy gyönyörködjenek a nagyszerű előkészületekben. A városban sokféle hír terjedt el, de alapos csak ez az egy volt: II. Gyula, az új pápa, óriási síremléket rendelt meg Michelangelo Buonarroti firenzei szobrász- és építőmesternél, olyan síremléket, amilyent az ókor egyik császárjának vagy hadvezérének sem építettek. Egy háromemeletes mauzóleum magaslatán, amelyet kariatidák, az összes művészetek és tudományok allegóriái, márványból faragott kolosszusok és titánok vesznek körül, amelynek közepéből mint egy mesebeli kétszarvú démon, egy nagyszakállú óriás, a törvénytáblákat szétzúzó Mózes emelkedik ki, két szobrot akartak elhelyezni: az óriási Cybelet, a Föld anyját, aki a pápa halálát siratja s a léleknek egy jobb hazába való megtérésén örvendő Urániát, az Ég istennőjét; ez a két alak tartotta volna Gyula pápa koporsóját. Jámbor emberek istenkáromlásnak tartották ezt a tervet: két pogány istennő, aki kezében tartja Krisztus helytartójának a szarkofágját, annak az Istennek a szolgájáét, aki koldusként született a pásztorok tanyájának szalmáján, hogy a szegénység szeretetét hirdesse az emberek között. Szent Péter temploma, amely az egész kereszténységnek szentség volt, akkori nagyságában nem lett volna elég nagy és tágas a síremléknek; Gyula pápa, aki tágasabb és pompásabb templomot akart építtetni, habozás nélkül lebontatta az ezeréves falakat, amelyeket még az apostoli Konstantin idejében építettek. Ezt a föladatot kedveltjére, a mindenre kész, fürge és engedelmes urbinói Bramantera, Lodovico il Moro herceg volt udvari építőmesterére bízta.

Amikor egy napon egy campagnai öreg falusi ember, aki évek óta nem volt Rómában, elment a Szent Péter-templomba imádkozni és látta, hogy a régi szentséget elpusztították és megszentségtelenítették, nem tudta elfojtani a könnyeit A faállványok között porfellegek szálltak föl, a mész-, törmelék- és szeméthalmazon porfíroszlopok töredékei hevertek; a kereszténység legrégibb püspökeinek sírját földúlták, hamvaikat szétszórták a szélben; a mozaikokat amelyeken több tapasztalt művésznemzedék dolgozott, kalapáccsal törték szét a napszámosok; szomorú látvány volt, hogyan hullottak szét finom és értékes pikkelyeik a kőfaragók kalapácsütéseitől. Bramante semmit sem kímélt, semmitől sem riadt vissza. Új emberek tették le egy új templom alapkövét.

Hogy a pápa akaratosságának hízelegjen, meszet és téglákat készíttetett elő az építőmester a munkásokkal és éjszaka fáklyák világosságánál bemázoltatta cementtel a mészkődarabokat, hogy nappalra mintegy varázslatra bújjanak elő a földből az új falak a pápa szeme előtt; a csodatévő építőmester nem törődött sokat a tartóssággal, csak arra gondolt, hogy megbízójának a türelmetlenségét megtévessze.

A pápa éppen úgy hajszolta a szobrászt is, mint az építőmestert. A rómaiak egymásnak mutogatták a Santa Catarina-templom mögött levő fölvonóhidat, amely a Vatikán folyosóit Michelangelo házával és műtermével összekötötte. Ezen a hídon a nap vagy az éjszaka bármely órájában észrevétlenül látogathatta meg a pápa a művészt, négyszemközt beszélhetett vele és szemmel tarthatta a munka haladását. A prelátusok és a kanonokok irigyelték az idegent, a firenzei semmiből lett embert, a kőfaragót, akit ennyire megajándékozott őszentsége a kegyeivel.

De meddig tarthat ez? Michelangelonak hatalmas ellenségei vannak: a ravasz Bramante telebeszéli a pápa fejét mindenféle gonoszsággal és le akarja hűteni a mauzóleum iránt való lelkesedését. Juliano di San Gallost, akit Michelangelo hívott meg a római udvarhoz, már sikerült eltávolítania; most Michelangelora kerül a sor.

*

Április elején, egy csöndes, napsütéses reggelen, amilyenek akkor szoktak lenni Rómában, amikor a várost betölti a körülötte elterülő mezők üde illata s a harangszó, mint az énekhang száll az ég felé: két kőfaragó ült a munkánál fehér márványdarabok között és élénken beszélgetett. Az egyik genovai volt és Grillónak hívták; Lavagna falucskában született Carrarától északra, ahol Michelangelo csónakosokat és evezősöket fogadott föl a márványnak Rómába szállítására. A másik egy Chiopoli nevű ifjú volt. Foglalkozására nézve kőfaragó, Firenze külvárosából, Settinianóból.

— Milyen bora van Monna Pipának? — kérdezte Grillo a márvány kalapálása közben és lecsukta márványportól és napsugártól gyulladásos szempilláját.

— Őszintén szólva — ecet. Monna Pipa éppen olyan huncut, mint minden csaplárosné. De van neki besózott hala, ha abból eszik az ember, olyan szomjas lesz, hogy egy kolostor egész pincéjét kiinná. Akkor persze akármilyen bor jól esik. Na, tegnap jócskán ittunk, még most is zúg tőle a fejem. Azt a semmirekellő Ambrogiót a lábánál fogva húztam elő a pad alól. Nagyon jól mulattunk. Gyere velem Monna Pipához, komám. Nem bánod meg.

— Mit keresnék ott én, öreg ember? — sóhajtott Grillo. — Te nőtlen, magányos ember vagy, vidám gondolataid vannak, de az én szívemen a bánat férge rágódik. Odahaza Lavagnában feleségem van és két eladó leányom. Talán éhen is haltak, amióta nem vagyok otthon, vagy koldulnak, ha ugyan — Isten őrizz! — még rosszabb sors nem érte őket. Milyen könnyen elbukik egy fiatal leány! Csak mehetnék haza nemsokára. Mért tartanak vissza bennünket? Fizetnék ki a bérünket...

— No, testvér, pénzt, nem igen kapsz egyhamar. Most magának az úrnak sincs és Isten tudja, mikor kap.

Grillo sovány, lesült és összetöpörödött arca megnyúlt, mint a sült alma; gyámoltalanul pislogott piros szempillájával.

— Mit mondasz, Chiopoli? Szent György őrizzen meg bennünket ettől a szerencsétlenségtől! Szegény emberek vagyunk és szerződéssel fogadtak föl bennünket. Messer Michelangelo becsületes, jó ember, ő nem szed rá bennünket...

— Ő nem szed rá bennünket, hanem őt szedték rá. Hiszen tudod, Grillo, hogy a pápa fölött nincsen bíró, őt sehol sem lehet bepörölni.

— De hiszen a pápa szereti a mi urunkat. Azt hallottam, hogy ezer skudi előleget is adott neki.

— Amit adott, az elfogyott és többet nem ad.

— Hát magyarázd meg akkor, mi történt, te ismerősebb vagy itt.

— Minden rendben van, Grillo. A pápa és Michelangelo között egy fekete macska szaladt el.

— Ki veszítette össze őket?

— Bramante, a dóm építőmestere. Ismered azt az előkelő, kövér, kopasz urat. Mindig egy fehér, selymes szerszámú öszvéren lovagol. Nagyon bőkezű ember, sohasem ad egy soldónál kevesebb borravalót.

— Hogyne ismerném, nemrégen is egy ezüstpénzt dobott oda nekem csak azért, mivel tisztelettel köszöntöttem.

— No látod. Ügyes, ravasz ember; egyik fülön belopózik, a másikon ki. ö ássa a vermet a mi urunknak.

— De hát miért gyűlöli?

Chiopoli elpihentette egy pillanatra a kalapácsot és titokzatosan hajolt társának a füléhez.

— Azért gyűlöli, testvér, mert itt nincs egészen rendben a dolog. Bramante ravasz róka. Bőkezű és pompakedvelő nagyúr. Olyan lakomákat csap, akár egy fejedelem. És mindig a legnagyobb pénzzavarban van. Az egész város minden zsidójának tartozik, amellett hozzá van szokva, hogy bőségben éljen. Megcsalja a pápát és csődbe juttatja az állam kasszáját. A házak, amiket épít, nem tartósak. Azt mondják, tíz év múlva már repedések lesznek a falban. A pápa nem tud eleget örülni, hogy ilyen gyorsan épít; gyorsan, de nem tartósan, csak homokra. De Messer Michelangelo egészen keresztüllát rajta, ismeri minden ravaszkodását. Michelangelo igazságos, megvesztegethetetlen embert. Bramante attól fél, hogy az urunk leleplezi, mindent elmond, azért sugdos a pápa fülébe és igyekszik meggyőzni róla, hogy rossz előjel, ha az ember még életében elkészítteti a saját sírkövét, mert ezzel sietteti a halálát. A pápa meg is ijedt, már elment a kedve a síremléktől, azért nem akar pénzt adni. Pedig hát itt vannak a kőfaragók meg a csónakosok és egész hegyet hordtak össze márványból. Jóízű levest főztek, Isten tudja, ki eszi meg. Azt hiszem, Grillo, te még sokáig nem mehetsz vissza Lavagnába.

— Csönd, Chiopoli, jön az úr.

És buzgón folytatták a kalapácsolást.

*

Egész sereg vállalkozótól, ácstól, csónakostól és kőfaragótól körülvéve, akik vitatkozva, kiabálva, káromkodva, átkozódva, számlákat lobogtatva és pénzt követelve tolongtak körülötte, egy férfi közeledett eltorzult, sötét tekintettel, ócska, poros fekete bársonyruhában.

— Akár tetszik neked, akár nem, — mondta a leghangosabb ember — tovább nem várhatunk. Mint becsületes emberek szegődtünk el hozzád. Számolj le most.

— Ha őszentsége… — akarta mondani a szorongatott ember.

— Nekünk nem őszentségével van dolgunk, hanem veled, Messer…

— Ígérem…

— Ígéretekkel nem lakunk jól. Pénzt akarunk, nem ígéreteket. Talán éhen haljunk?

— Ne haragíts meg bennünket. Signore — könyörögtek néhányan. — Mi becsületesen szolgáltunk téged, légy irgalmas...

— Hallgassátok meg az utolsó szót és abban maradunk. Legyetek türelemmel holnapig. Utoljára megyek a pápához; ha nem ad pénzt, a magam zsebéből fizetlek ki benneteket az utolsó soldóig. Ne nyugtalankodjatok, egy fillért sem fogtok elveszteni. Én fogadtalak föl benneteket, én foglak kifizetni is, még ha a testemet-lelkemet kellene is eladnom az ördögnek.

A mester ezután megfordult és elindult hazafelé a márványtömbök között levő keskeny ösvényen. A márványszilánkok úgy ropogtak a lába alatt, mint a megfagyott hó.

Jó harmincas, alig közép terme tű, de erős és csontos testű ember volt. Feje roppant nagynak látszott, gyér szakálla fekete és bozontos volt, a haja szintén. Fölvetett ajka mélységes gőgöt árult el, csúf száját gonosz, de egyúttal mártíromságot sejtető ráncok vették körül. Keskeny szemöldöke alól apró, szürke, ólmosan hideg, egymástól szokatlan távolfekvő szempár hatolt keresztül átható és bizalmatlan tekintettel mindenkin, akivel beszélt. Legjobban azonban lapos orra rútította el. Amikor még kis gyermek volt, ökölcsapással bezúzta az orrát Torregiani festő, egy vad, lelketlen ember, mivel Michelangelo valami gúnyos megjegyzést mondott. Ez az ökölcsapás egész életére elcsúfította a művészt; ezt tudta is és sokat bánkódott miatta.