CORVINA

Copyright © by Harry Sidebottom, 2025

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Harry Sidebottom: Those Who Are About To Die. Gladiators and the Roman Mind, Hutchinson Heinemann, Penguin Random House UK, London, 2025

Hungarian translation © Silberer Vera, 2026

Borítóterv: Lobot Balázs

A borítón felhasznált kép forrása: Shutterstock/Peyker

Anyámnak,
Frances Sidebottomnak

TARTALOM

Bevezetés. Huszonnégy óra a Colosseumban

1. Vesper (Este)

A cena libera

Étkezési szokások

A vacsora résztvevői

Előzmények

A szégyen és az elit

Privát szféra

Magyarázatok

Egy beszédes mozaik

A bosszú

2. Prima vigilia (Éjszaka, első őrváltás)

Gladiátoriskolák

Az eskü

A kiképzés

Szex

3. Secunda vigilia (Éjszaka, második őrváltás)

Időmérés

Alvásproblémák

Az alvásmegvonás kultusza

Alvás – gyengeség és bűnözés

Alvás és sötétség – félelem és halál

4. Tertia vigilia (Éjszaka, harmadik őrváltás)

Mit üzen az álom?

Az álomfejtés kézikönyve

Álmok gladiátorai

Gladiátorok álmai

5. Quarta vigilia (Éjszaka, negyedik őrváltás)

Őrző-védő szolgálat

Öngyilkos rómaiak

Öngyilkos gladiátorok

6. Conticinium (Napkelte előtt)

Népszerűség

A várakozás izgalma

Eredet és kibontakozás

A Colosseum és az amfiteátrumok

Mellette és ellene

7. Prima lux (Első fény)

A felvonulás

Társadalmi rétegződés a köveken

Az üdvözlés

A felvezető műsor

8. Matutinus (Reggel)

Emberek és állatok

Kiemelkedő események

A vadászat

Egyetemes birodalom: földrajz

Egyetemes birodalom: természet

9. Tempus meridianum (Dél)

Félig üres lelátók

Szórakoztató programok

Kivégzések

Látványos kivégzések

Oroszlánok elé a keresztényeket!

Szexuális kivégzések

10. Tempus postmeridianum (Délután)

Utolsó szavak és rendelkezések

Gladiátortípusok

A harc törvényei

Gladiátorérzelmek

Csatajelenetek

Vereség, halál és győzelem

11. Solis occasus (Alkony)

Ajándékok

A politika és a tömeg

A császár és a tömeg

12. Vesper (Este)

Mágia és orvoslás

A játékok jövője

A gladiátorok jövője

Ave atque vale

Ajánlott irodalom

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Bibliográfia

Név- és tárgymutató

Az illusztrációk forrása

Képek

BEVEZETÉS Huszonnégy óra a Colosseumban

A gladiátor a porondon tervez.1 A levegőben sáfrány-, bor- és virágillat száll, szinte elfedi a szorosan összezsúfolt tömeg, a nemrég kiontott vér és saját verejtékének, saját félelmének émelyítő bűzét. Csak a kardra figyelj! Zárj ki minden mást: a trombiták harsogását, a víziorgona hullámzó hangját. Ne törődj a két fehér ruhás bíróval, és végképp ne a páholyában ülő császárral, a hálón túli tömeggel és a görgőkkel telerakott, meredek fallal. Csak a kardra figyelj! A gladiátor magára van utalva. Megtervezi a porondon a küzdelmet.

Diodórosz felveszi a kezdő pozíciót: bal láb előre, a törzs félig elfordul, az áll behúzva a pajzs pereme mögé, felkarját a törzséhez húzza, kardját alacsonyan, a csípőjénél tartja. Felkészült, teste egyensúlyban, világa a sisak rostélyán át látható szűk térre korlátozódik. Semmi sem számít, csak az a férfi, akivel harcolni fog, és köztük az egy-két méternyi homok.

A gyáva ezerszer hal meg, a bátor egyszer. Diodórosz gyors mozdulatot tesz előre. Amikor kardtávolságon belülre ér, kilép jobbra, és a comb felé szúr. Ellenfele a pajzsával hárítja, és felülről vág a fejére. Diodórosz nem tudja időben felemelni a pajzsát. A penge megcsúszik sisakja oldalán. Nincs igazi találat, de az ütés zaja visszhangzik a nehéz, zárt sisakban. Mindkét harcos egyensúlyát vesztve lép hátra.

Diodórosz jól ismeri ellenfelét. Ugyanabból a gladiátoriskolából valók. Ugyanabban a cellában laknak, együtt esznek-isznak, ugyanazokba a kocsmákba és bordélyházakba járnak. A fegyverük is egyforma – sisak, a mellkas felső részét fedő, ívelt mellvért, szegmenskarvédő a jobb karon, széles öv, magasra nyúló lábszárvért a bal lábon, téglalap alakú pajzs és rövid kard –, mindketten a provocator gladiátortípusba tartoznak. Együtt gyakorolnak. Nem csoda, hogy Démétriosz nem jött zavarba a hirtelen támadástól.

Most ő ragadja magához a kezdeményezést. Óvatosan közelít, balra cselez, jobbra döf. Diodórosz a pajzsával hárít. Önkéntelenül felveszik a kiképzésen begyakorolt ritmust: támadás, riposzt és vissza a kezdő pozícióhoz. Démétriosz nem akarja megölni Diodóroszt, ahogy Diodórosz sem Démétrioszt. A gladiátorviadal lényege az ügyesség, a bátorság és a kitartás, nem a mészárlás. De történnek balesetek, az ember elveszítheti az önuralmát, a végén pedig mindig a tömeg és a játékok rendezője dönt.

Diodórosz zihál; nedves, forró levegőt szív be a sisak szorításában. Bal karja remeg a pajzs súlyától. A kard markolata csúszik a kezében. Kívül kerül az időn. Úgy tűnik, évek telnek el így, de egyetlen harc sem tart sokáig. Mintha megbeszélték volna, mindkét férfi kardtávolságon túlra húzódik vissza. A homokban köröznek, lesik az alkalmat: egy rossz mozdulatot, egy rossz lépést vagy botlást.

Az „ujjig” tartó harcban, amikor az egyik gladiátor megadja magát, a játékok rendezője általában a tömeg döntésére hagyatkozik: élet vagy halál. Itt az idő, hogy udvaroljanak a „nap urainak”, az egymás fölötti sorokat megtöltő tömegnek. Démétriosz dicsekvő szavakat és gorombaságokat ordibál – ezeket már unalomig ismételgették az arénában. Az arcvédő tompítja a hangját. Diodórosz megelégszik néhány látványos pengemozdulattal. Mindketten veteránok; máskor is csináltak már ilyet.

Ideje befejezni a küzdelmet. Démétriosz gyorsan támad, pajzsát faltörő kosként használja. Diodórosz már várta barátja kedvenc mozdulatát. Kitér, és pajzsának élét a másik sisakjának rácsába lendíti. Démétriosz a földre zuhan; a pajzs és a kard kicsúszik a kezéből. Levegőért kapkodva lehúzza a sisakját, és megadva magát felemeli a jobb kezét.

Vége. Diodórosz eldobja a pajzsát és a sisakját, aztán felkapja Démétriosz kardját. Ellepi a kimerültség. Két kezében egy-egy kardot tartva a győztesnek járó pálmaágra vár. A tömeg üvöltözni kezd. Meglepettnek, dühösnek látszik. Diodórosz visszafordul. A summa rudis, a döntőbíró átnyújtja Démétriosznak a sisakját. Az álnok gazember nem fogadja el, hogy megadta magát. Megparancsolja Diodórosznak, hogy adja vissza Démétriosz kardját. A harc folytatódik.

A gladiátor az ókori Rómáról alkotott képünk emblematikus alakja: nyugtalanító figura, akit ma vonzónak, egyben visszataszítónak látunk. A saját korában is mélyen megosztó volt: hol gyalázták, hol idealizálták, mégis mindig fontos szerepet töltött be a római kultúrában. Ha a legújabb tudományos eredményekkel felvértezve térünk vissza az ókori forrásokhoz, akkor a saját világában ismerhetjük meg.

A gladiátorok az i. e. III. században jelentek meg Rómában. A beszámolók szerint a legkorábbi viadalt i. e. 264-ben rendezték. Ezek a küzdelmek, a kocsiversenyekkel ellentétben, nem szerepeltek a hivatalos ünnepek programján; a szenátori családok temetési szertartásaihoz tartozó, magánfinanszírozású rendezvények voltak. Munerának2 nevezték őket, ami a munus – ajándék, kötelezettség – szóból származik; az ajándékot talán a holtak árnyának szánták, de a nézőknek mindenképpen. A gladiátorok a politika kulcsfontosságú elemei lettek. A szenátorok gladiátorviadalok rendezésével nyerték meg alsó osztálybeli választóikat, ami a köztársaság további éveiben (i. e. 509–31) a küzdelmek gyakoriságának és a résztvevők számának növekedéséhez vezetett.

Attól kezdve, hogy Augustus (i. e. 63 – i. sz. 14) a köztársaság öt évszázada után újra bevezette Rómában az egyeduralmat, az uralkodók egyre grandiózusabb gladiátorjátékokat rendeztek. A városi plebs legfontosabb patrónusai a császárok lettek a hagyományos szenátori arisztokrácia helyett, amelynek Róma városában ezután igen korlátozott lehetőségei maradtak a játékok rendezésére. Ennek ellenére az időszámítás szerinti első két évszázadban az egész birodalomban elterjedtek a gladiátorjátékok és nyugaton a megrendezésükre épült amfiteátrumok is. Így a provinciákon élő elit jól látható és rendkívül költséges módon hirdethette a római szokásokhoz, a romanitashoz való ragaszkodását.

A hollywoodi filmek szokásos jeleneteitől eltérően a gladiátorviadalok nem voltak mészárlások. A gladiátorok gyakran maradtak életben. Egy küzdelemben talán csak egynyolcad volt a halál esélye. A gladiátorok évente egyszer-kétszer harcoltak, és arénabeli pályafutásuk valószínűleg nem tartott tovább három évnél. A siker anyagi előnnyel járt, ezért szabadok is vállalkoztak a harcra.

A játékok létjogosultságát végig ugyanazzal indokolták: a háborúra való felkészülést szolgálták, és ha már a gladiátorszellem is majdnem olyan kemény volt, mint a vas, mennyivel keményebb lett volna egy csatában a római polgári szellem? Bár a hivatásos hadsereg a távoli határok mentén állomásozott, és a polgárok többsége számára valószínűtlennek tűnt a háború, a gladiátorviadal a virtust, a bátorságot, a római önazonosság egyik alappillérét jelenítette meg. A gladiátorjátékok nagyjából 700 évig maradtak fenn. Egészen addig, amíg az elit kereszténnyé válása miatt a felső osztályok nem változtattak az alsó osztályoknak juttatott ajándékokon, ami az i. sz. V. század közepe táján végül a játékok megszűnéséhez vezetett.

A gladiátorok a római kultúra szerves részei voltak. Kísértettek az emberek álmaiban. Az elit filozófusok szerepmodellnek tekintettek őket, bár ezek az emberek a társadalom legalját képviselték. A gladiátorok annak ellenére szexszimbólumként jelentek meg, hogy kövérek voltak, rossz fogaik miatt gyakran bűzlött a leheletük, testük pedig a harc és a kemény, gyakori kiképzés miatt sérülések nyomait viselte, néha deformálódott is.

A könyvet Colin Jones briliáns munkája, a The Fall of Robespierre: 24 Hours in Revolutionary Paris (Robespierre bukása: 24 óra a forradalmi Párizsban) ihlette.3 De a forrásaink és a módszereink nagyon eltérőek. Jonesnak több száz, talán több ezer gondosan, akár órányi pontossággal keltezett dokumentum – napló, levél, kormányzati anyag – állt a rendelkezésére, és ezek alapján rendkívül részletes képet alkothatott egy bizonyos párizsi éjszakáról és napról: 1794. július 27-ről vagy, ahogy akkoriban számították, a forradalmi naptár szerinti II. év thermidor havának 9. napjáról.

Nekünk az egész Római Birodalomból és több évszázadot átölelő korból kell összegyűjtenünk az adatokat, hogy a gladiátorjátékok egyik szokásos éjszakájáról és napjáról alkothassunk átfogó képet. Bár számos képzőművészeti és irodalmi ábrázolás született az idők folyamán, nincs korabeli aprólékos beszámolónk a Colosseum vagy más amfiteátrum huszonnégy órájáról. A latin költő, Martialis a karcsú Látványosságok könyve című művel ünnepelte meg a Colosseum megnyitását.4 Régebben úgy gondolták, hogy versei azoknak az eseményeknek a sorrendjét vették át, amelyek Titus császár első gladiátorjátékán követték egymást, i. sz. 80 júniusában. De ezzel a feltevéssel mindig is probléma volt – Titus játékai 100 napon át tartottak –, és ma már úgy gondolják, hogy az epigrammák egy része Titus utódja, Domitianus (i. sz. 81–96) idején íródott, az építkezés befejezésének alkalmából. A versek témája és sorrendje Martialis ízlését tükrözi.

A pompeji Stabiai kapun túli temető egyik domborművén egy gladiátorjáték három szakaszát látjuk. A felső sáv a felvonulást (pompát) ábrázolja. A Római Birodalomban latinul és görögül is bőségesen teremtek irodalmi művek; az egyik latin regény5 szerint a felvonulás nyitja meg a nap eseményeit. Bár egyes római narratív képzőművészeti alkotásokat úgy terveztek, hogy alulról felfelé „olvassák” őket (Traianus oszlopa kézenfekvő példa), itt nem erről van szó. A pompeji domborművet fentről lefelé olvasva a felvonulás, a gladiátorviadal és az állatviadal követi egymást. Azt mondják azonban, hogy Commodus császár, akit ma leginkább Ridley Scott Gladiátor című filmjéből ismerünk, délelőtt vadállatokat ölt, délután pedig gladiátorként harcolt, és ez lehetett a szokásos sorrend. Igen valószínű, hogy a dombormű megrendelője, aki az általa rendezett játékokat kívánta megörökíteni, a gladiátorokat tetette középre, ezt a sávot sokkal nagyobbra is csináltatta a többinél, mert ők jelentették a fő attrakciót.

Valamit mégis hiányolhatunk a domborműről. Egy filozofikus történetből6 és egy regénybeli párbeszédből7 tudjuk, hogy a játékokon délben kivégzéseket és békésebb programokat is rendeztek. A kivégzések gyakran színpadiasak voltak; az elítélt egy pogány mítoszból származó szerepet játszott el. A keresztények az egész napot a déli kivégzések alapján ítélték meg. De mindig fontosnak tartották, hogy óriásira duzzasszák a vértanúk számát. Ennek ellenére az áldozatok többsége pogány bűnöző volt. A pompeji játékok rendezője vagy úgy döntött, hogy elhagyja a kivégzéseket az emlékműről, vagy nem került sor ilyesmire.

Egy tipikus napon tehát így festett a teljes amfiteátrumi program: először felvonulás, délelőtt állatviadal, délben kivégzések és egyéb szórakoztató műsorok, délután gladiátorok. Két momentumról azonban nem szabad elfeledkeznünk. Egyrészt csak egyetlen ókori forrás, egy görög elbeszélés8 írja le az összes eseményt a „helyes” sorrendben. Másrészt a program mindig rugalmas volt. Nagyra értékelték az aréna újdonságait. A játékok rendezője beiktathatott vagy kihagyhatott elemeket, megváltoztathatta a megjelenésük sorrendjét. Nemcsak az egynapos, hanem a többnapos látványosságokon is. Azt mondják, Lyonban (Lugdunum) a gladiátorviadalok helyett egy egész napon át keresztényeket végeztek ki rafinált módszerekkel.9

Napunk több részből áll.10 A római időbeosztás hasonlított is, meg nem is a miénkhez. A napot huszonnégy órára osztották, de az órák hossza az évszakok szerint változott. Pontos időmérés hiányában a birodalom lakóinak többsége kevésbé határozott időbeosztáshoz folyamodott, és mi is ennek mentén haladunk – a vespertől (estétől), a négy vigilián (őrváltáson),✶ majd a conticiniumtól (a napkelte előtti időszaktól) a nappali órákon át a játékok utáni estig.

Az amfiteátrumban zajló játékok huszonnégy óráját követve sok kivételes, néhány meglepő és minden esetben tanulságos perspektívából láthatjuk ezt a világot és a rómaiak világfelfogását. Ez a módszer tökéletes eszközt kínál annak a megélt valóságnak és annak a mentalitásnak a feltárására, amely a rómaiak szabadságról és szolgaságról, étrendről és testalkatról, magánéletről és szerencsejátékról, szexről és vágyról, alvásról és álmokról, kétségbeesésről és öngyilkosságról, zenéről és illatról, emberekről és istenekről, státuszról és dicsőségről, állatokról és természetről, bűnről és büntetésről, pogányokról és keresztényekről, görögökről és rómaiakról, civilizációról és barbárságról, bátorságról és gyávaságról, erényről és gonoszságról, filozófiáról és fájdalomról, birodalomról és múltról, császárról és alattvalókról, sebekről és orvoslásról, reményről és asztrológiáról, halálról és túlvilágról alkotott elképzeléseit formálta. Megvilágítja mindazt, ami a görög–római világban fontos volt, és aminek jó része ma is az. Ha a gladiátor szemével látjuk a világot egy teljes éjszakán és nappalon át, másképp gondolkozunk majd a régi rómaiakról és magunkról is.

Ígéretek hosszú sora… Itt az ideje, hogy belevágjunk – hogy elinduljunk a játékokat megelőző estére, a gladiátorok „utolsó vacsorájára”.

✶A többjelentésű vigilia a közismert virrasztás mellett, többek között, „az éjjeli őrség ideje, az éj negyedrésze, őrváltás; (az éj napnyugtától napkeltéig négy 3-3 óráig tartó őrszolgálatra oszlott fel): de prima, secunda, tertia, quarta vigilia, az első, második, harmadik, negyedik őrváltáskor” (lásd pl. Burián János: Latin–magyar szótár).

1. VESPER (Este)

Az asztaloknál heverő férfiak drabálisak, nagy hurkák dudorodnak rajtuk; egészen mások, mint az étkezésüket figyelő sovány nézők. A vacsorázók testén kardvágások és ostorcsapások nyomai; nyakukon kirajzolódnak az izmok; arcuk a sisak viselésétől barázdált és kérges. Némelyikük már-már deformálódott, egyik karja hosszabb, mint a másik. Mindannyiukat alaposan megnézik. Néhányan nevetnek és tréfálkoznak, beszélgetnek; mások nyugodtan rendezik a pénzügyeiket; sokan némák, sápadtak és izzadtak, egy falat sem megy le a torkukon. Van, aki vedel. Holnap ilyenkorra néhány gladiátor, talán az egynyolcaduk, erőszakos halált hal. De senki sem tudja, ki lesz benne abban a nyolcadban. Ez a cena libera, amikor a közönséget beengedik a gladiátorkaszárnyába, hogy megnézze a gladiátorok utolsó vacsoráját.

A cena libera

A cena libera, a gladiátorok egyfajta nyilvános étkezése furcsa rituálé volt: sovány emberek nézték a kövérek vacsoráját. Ahogy sok más réges-régi eseményt – akár a játékok napjainak rendjét –, ezt is innen-onnan összeszedett töredékekből kell összeraknunk, rekonstruálnunk: egy latin regény1 valamelyik sorából, egy görög filozófiai munka2 véletlenül felhozott példájából, a keresztény hitterjesztés3 néhány emlékéből, egy humoros mozaikból.4 A vacsora számos kérdést is felvet – az étrendről és a testalkatról, a privát szféráról és az étkezésről, a bátorságról és a szégyenről, ennek a különös szokásnak a céljáról és a nézőkre gyakorolt vonzerejéről, a gladiátorok kövérségének okáról. A gladiátorok cena liberáján5 érzékelhetjük először a római szellemet.

Étkezési szokások

A vacsorát szemlélő sovány férfiak általában vegetáriánus étrenden6 éltek. Ennek semmi köze nem volt az egészséget, a morális okokat vagy az állatok jogait hangoztató mai meggondolásokhoz, a bolygó megmentéséhez pedig végképp nem. Az ókorban nagyon kevesen választották a vegetarianizmust. Leginkább a különc filozófusok követték ezt az irányzatot, például azoknak a szélhámosoknak és varázslóknak a zagyva csoportja, akik szívesen tartották magukat Püthagorasz iskolájának. A püthagoreus vegetarianizmus7 a lélekvándorlásra épült. Hiszen mindig fennállt annak a veszélye, hogy valaki megeszi az elhunyt szüleit. Fiatalkorában az ifjabb Seneca8 kacérkodott a püthagoreizmussal, és lemondott a húsról, amíg apja helyre nem tette: a vegetarianizmus nem rómainak való, és követőit akár azzal is vádolhatják, hogy gyanús, sőt, talán tiltott keleti kultusz hívei, akik furcsa étrendi megszorításokkal élnek.

A gladiátorvacsora nézőit szegénységük késztette vegetáriánus étrendre. Abban a korban a társadalmi piramis9 éppen olyan meredeken emelkedett, mint bármely mai fejlődő országban. Az elit (talán a lakosság mintegy 10 százaléka) jómódú volt, sőt, mai szemmel gyakran mesésen gazdag, míg a túlnyomó többség a létminimumon vagy az alatt élt. A plebs vagy hoi polloi (latinul vagy görögül – az elit szájából mindkettő pejoratívan hangzott, és általában olyan jelzőkkel párosult, mint a piszkos vagy a babonás) azon élt, amit gyakran „mediterrán hármasnak” neveznek: gabonaféléken, olíván és boron. Más zöldségeket is ettek – főleg babot, egyéb hüvelyeseket –, de ezek nem kerültek be a „hármas” szokásos értelmezésébe. Bár a tehetős középosztálybelieknek készülő színes magazinok mellékleteiben ma egyfolytában dicsérik a „mediterrán hármast”, nagyon szűk választékot kínáló, egyhangú étrend. Amikor a vallási ünnepeken10 állatokat áldoztak, a plebs örömmel ragadta meg az alkalmat, hogy sült húst egyen vacsorára. Az erkölcsfilozófus Plutarkhosz úgy érezte, fel kell hívnia az emberek figyelmét, hogy az ünnepek sokkal nagyobb élményt nyújtanak annak, aki őszinte hittel vesz részt rajtuk.

A gladiátorok általában szintén vegetáriánusok voltak,11 de másfajta, jellegzetes étrendet követtek. Az idősebb Plinius12 szerint „árpaevőknek” (hordearii) nevezték őket a babból és árpából készült ragujukról vagy levesükről, amely étkezésük alapja volt. A római hadseregben büntetésből adtak árpát.13 Plinius azt is mondta, hogy az árpával elsősorban állatokat etettek. A gladiátorok sok ételt kaptak. Vitellius császár14 egy kudarcos kísérletben, amelyet a katonai hűség fokozására szánt, gladiátori mennyiségre növelte a búzaalapú, jobb minőségű fejadagot. Az elit valamelyik tagja azt írta,15 a gladiátorokat úgy teletömték, hogy már az éhség is jobb lett volna. A szövegben szereplő szót – sagina, hizlalás, tömés – inkább állatok esetében használták. Amint látni fogjuk, az elit a gladiátorokat, legalábbis a gladiátorok többségét, általában nem tartotta különbnek az állatoknál. De az elit saját magán kívül gyakran mindenkire – a plebshez hasonlóan a barbárokra is – az „állatias” címkét aggatta.

A gladiátorok nem csak másféle ételeket ettek;16 csontjaik erősítésére különleges keveréket is ittak: hamuval kevert, vízzel hígított bort (a hamu fa vagy csont égetéséből származhatott). Az ókori görög város, Epheszosz közelében (a mai Törökországban) a régészek gladiátortemetőt tártak fel. Legalább hatvanhét férfi és egy nő maradványait találták meg (erre a fontos helyszínre még többször visszatérünk). A tudományos elemzés kimutatta, hogy néhány férfi csontjai rendkívül sok kalciumot tartalmaztak.17

A gladiátorokat árparaguval „hizlalták”18 (nagyon könnyen átvesszük az ókori elit attitűdjét, hiszen minden irodalmi emlékünk tőle származik). A Borghese-mozaikokon ábrázolt gladiátorok valóban nagydarabnak tűnnek (a hét táblából álló együttes egy Róma környéki birtok tulajdonosairól kapta a nevét; 2. ábra). Miért tartották kívánatosnak a kövérséget? Ahogy a játékok egyik ellenzője, Karthágói Ciprián ókeresztény püspök írta: „Gladiátorjátékot rendeznek, hogy vérrel oltsák a kegyetlen szemek szomját. Zsíros táplálékkal tömi magát a test, tagjainak izomkötegeit hatalmasra dagasztják a zsírpárnák, hogy minél drágább hízó pusztuljon el.”19 Mai szóhasználattal élve: a gladiátoroknak masszívnak kellett lenniük a rövid, nagy erőt igénylő, intenzív fizikai aktivitáshoz, és a szénhidrátdús étrendtől vastag zsírréteg alakult ki a bőrük alatt, amely védte a létfontosságú szerveket. Így akkor is folytathatták a harcot, ha a testükön ejtett sebek erősen véreztek. A kövér gladiátorok a látványt is fokozták.

A vacsora résztvevői

A cena libera szó szerinti fordításban „ingyenvacsora”,20 de a gladiátorok valószínűleg mindig ingyen kapták az ennivalót. A libera fordítható „korlátlan”-nak is, a mennyiség azonban sosem számított. Az elfogyasztott ételek fajtájára és minőségére inkább a „megszorítások nélküli” kifejezés illik. A szájbarágásra, a nyilvánvaló dolgok unalmas részletezésére a rómaiak azt mondták: „a tojástól az almáig”. A hivatalos római vacsorák, akárcsak mai olasz utódaik, általában három fogásból álltak. A tojás, jellemzően keménytojás, szerepelt rendszerint első, és a friss vagy ha nem volt éppen szezonja, az aszalt alma utolsó fogásként. A Római Birodalomban élő görögök étrendje továbbra is szitoszból, az alapvető élelmiszerből (majdnem mindig kenyérből) és opszonból állt, amit időnként „csemegé”-nek fordítanak, de valójában az összes többit magában foglalta: a húst, a halat, a szószokat, a sült tésztát, mindenféle jót. Plutarkhosz szerint az arénába készülő gladiátoroknak sok drága ételt szolgáltak fel. A gladiátorok a nehéz raguk és a lőre helyett kivételesen húsokat és más finomságokat fogyaszthattak, amelyeket zamatos borokkal öblítettek le bőségesen. A vacsorát figyelő sovány nézők közül talán többen megéheztek és irigykedni kezdtek.

Kik vettek részt a cena liberán a gladiátorokon kívül? Tertullianus a keresztény életmód védelmében írt Védőbeszédében kijelenti, hogy a pogány Liberalia ünnepen ő bizony nem telepszik le nyilvánosan a lakomához, ahogy a szerencsétlen, vadállatokkal küzdő férfiak szokták, amikor az utolsó vacsorájukat fogyasztják el. Tertullianus a bestiarii szót használta.21 Tulajdonképpen ezek a férfiak foglalkoztak a látványosságokra és kivégzésekre szánt állatokkal, nem pedig a venatorok, akik az arénában vadásztak a vadállatokra, küzdöttek velük. A két szerep azonban átfedte egymást, és gyakran összemosódott. A fogalom kiterjesztése nyomán később azokat nevezték bestiariusoknak, akiket a vadállatok elé vetettek. Mivel a keresztények az arénában csak áldozatok lehettek, nem meglepő, hogy az egész napos gladiátorjátékokat gyakran a déli kivégzések szemszögéből ítélték meg. Tertullianusnak A látványosságokról szóló művében az szerepel, hogy az oroszlán a gladiátorjátékok (munera) egészét jelképezi,22 ahogyan a ló is a Circus Maximusban tartott kocsiversenyt, a testi erő a sportot, a kellemes hang a színházat. Magától értetődik, hogy keresztény moralistaként Tertullianus mindezeket hevesen ellenezte.

Néhány mai tudós a gladiátorok, a venatorok és a bestiariusok (bestiarii) mellett a másnapi kivégzésre ítélteket is a vacsorázók közé sorolja.23 A szakemberek Perpetua és Felicitas szenvedését hozzák fel példaként.24 Ez fontos szöveg, amely számos felismeréshez segíthet hozzá, de bonyolult dokumentum. Hat keresztény vértanú (négy férfi és a címben szereplő két fiatal nő) utolsó napjait meséli el, amelyeket az észak-afrikai Karthágóban töltöttek i. sz. 203 tavaszán. Három szereplőtől halljuk a történetet: a névtelen, feltehetően kortárs elbeszélő foglalja keretbe két halálraítélt, a csoport férfi vezetője, Saturus és a női főszereplő, Perpetua szavait. A mai olvasó szívesen ad hitelt Perpetua történetének: női hang nagyon ritkán szólal meg az ókorból. Úgy tűnik, Saturus szavainak hitelessége senkit sem érdekel. Akár három ember szavait adja vissza a szenvedéstörténet, akár egyetlen szerzőtől származik, a keresztény vallási propaganda egyértelmű darabja: a csodák ma is ugyanolyan jók, mint a múltban, ha nem jobbak. Ezúttal a törékeny fiatal nők is vértanúhalált szenvednek, ami sok pogányt megtérít. De valójában csak néhányat. A mártírirodalomnak felajzott tömegre van szüksége. Ha mindannyian megtérnének, az isteni történet hirtelen megszakadna, mert nem lenne mártíromság.

A névtelen elbeszélő szerint a vértanúk a cena liberát agapévá, a Jézus és tanítványai utolsó vacsoráján alapuló keresztény „szeretetvacsorává” alakítják át. Az agapén a keresztények nem hevertek, hanem ültek.25 Ez azt mutatja, hogy a halálraítélteknek megengedhették a cena liberát – legalább a történetben, ha a valóságban talán nem is. Nem szabad azonban egyetlen forrás alapján általánosítanunk. A történet előző részében az elbeszélő erős érveket adott Perpetua szájába, hogy elnyerje ezt a kiváltságot a büntető tribinustól: „Hogyhogy nem engeded meg nekünk a felüdülést, nekünk, … [akik] a császáré vagyunk, és a születésnapján fogunk megvívni? Az nem a te dicsőséged lesz, ha jobb állapotban vezetnek elő minket?”

A burkolt fenyegetés bevált: a tribunus megdöbbent és elpirult, s az elítéltekkel ez egyszer kivételt tett. Egyáltalán nem valószínű, hogy azok, akiket másnap a fenevadak elé vetettek vagy elégettek – akár keresztények voltak, akár nem – mindig ilyen bánásmódban részesültek volna.

Előzmények

De hogy kerültek a cena liberára az édes borokat és válogatott húsokat fogyasztó férfiak? Hogyan lett valakiből gladiátor? Mi állt a háttérben?

A győztes római hadjáratok során sok barbár hadifoglyot ejtettek. Időszámítás szerint 70-ben, miután Titus, az új császár, Vespasianus fia leverte a zsidó felkelést, és lerombolta Jeruzsálemet, Caesarea Philippi városába vonult, „itt hosszabb ideig tartózkodott, és sok játékot rendezett. Ezeken rengeteg hadifogoly pusztult el: vagy a vadállatok elé vetették őket, vagy kényszerítették, hogy csoportosan élet-halál harcban küzdjenek egymással”.26 Innen Titus egy másik Caesareába – a tengerparti Caesareába – ment, és megünnepelte öccse születésnapját, akinek „tiszteletére rengeteg zsidó foglyot leöletett; több mint 2500 pusztult el részben az állatviadalokban, részben máglyán, részben az egymással vívott mérkőzésekben. De bár száz- meg százféle módon pusztították őket, a rómaiak mindezt nem tartották elegendő büntetésnek a lázadók számára”. A következő városban, Berytusban, apja születésnapja alkalmából „minden képzeletet felülmúló ünnepségeket rendezett; éppen úgy, mint előbb, itt is rengeteg fogoly pusztult el”. Később „sorra látogatta Syria városait, és mindegyikben pompás játékokat rendezett, és ezeken ugyancsak zsidó hadifoglyok halálával elégítette ki a nép látványosságéhségét”. Nagyszámú hadifoglyot a provinciák arénáiba szánt, másokat kényszermunkára rendelt Egyiptomba, és a hadifoglyok közül „200 magas termetű és szép férfit”, hadifogolyvezéreikkel együtt azonnal Itáliába küldetett, hogy a csoport a diadalmenetének fényét emelje majd, aztán az újonnan megnyitott Colosseumban harcoljon.

Minél több a hadifogoly és minél több helyről származik, annál jobb. Az ókori regények részletes leírásai időnként rávilágítanak a római kultúra értékeire. Egy terjedelmes latin nyelvű, i. sz. 400 körüli, császári életrajzok füzéréből álló történelmi regény, amelyet a történészek ma Historia Augusta (Császárok története vagy Felséges történetek) néven tartanak számon, azt írja, hogy Probus császár (i. sz. 276–282) látványosságán „háromszáz gladiátorpár küzdött egymás ellen, többségük a diadalmenetnél felvezetett blemmükből [szudáni blemmikből] állott, de akadtak köztük germánok és szarmaták [a magyar Alföldön élő, nomád törzsből] és isaurai rablók is [Kis-Ázsiából]”.27 Ebben a regénybeli világban Probus eseményeit erősen elhomályosította Aurelianus császár (i. sz. 270–275) diadalmenete és látványossága. A diadalmenet nyolcszáz gladiátor pár mellett töméntelen foglyot számlált: „Blemmük, axomiták [Abesszíniából], a Boldog Arábia lakói, indiaiak, baktriaiak [Afganisztánból], ibérek [vagy kaukázusi ibérek, Georgiából], szaracénok, perzsák lépkedtek, ki-ki a maga ajándékaival; ott mentek a megkötözött karú foglyok – gótok, alánok [sztyeppei nomádok], roxolánok [a Dunától északra élő nomádok közül], szarmaták, frankok, szvébek [a Rajna és a Duna vidékéről], vandálok, germánok. Köztük voltak Palmyra [Szíria] városának vezetői (már akik életben maradtak), egyiptomi főemberek is, akiket lázadásuk miatt vezettek Aurelianus diadalmenetében.” És mindennek betetőzéseként a gótok között tíz nő vonult, harci fegyverzetben: „Feliratos tábla jelezte, hogy e nők az amazonok nemzetségéből valók.”

Spartacus, aki az i. e. 73 és 71 közötti, Itáliát megrázó nagy rabszolgafelkelést vezette, római segédcsapatban szolgáló katona, dezertőr és bandita volt, mielőtt arénára ítélték.28 A felkelés után elrendelte, hogy az elesett bajtársai tiszteletére rendezett temetési szertartáshoz kapcsolódó játékokon 300 római fogoly harcoljon gladiátorként. Időszámítás szerint 117 körül az észak-afrikai Ciréne zsidó felkelőit sok más gaztett mellett – amelyek között kannibalizmus és emberi bélből származó övek készítése is szerepelt – azzal vádolták, hogy foglyokat vetnek a vadállatok elé, másokat pedig arra kényszerítenek, hogy gladiátorként harcoljanak.29 A rómaiak szemében ez a szerepcsere szörnyen megalázó volt, és ellenségük mindent felülmúló embertelenségét jelezte – nekünk ma elég furcsán hangzik.

A cannae-i csata után (i. e. 216) Hannibál állítólag szenátorokat és más előkelő római foglyokat kényszerített egymás elleni küzdelemre.30 A rómaiak szerint a karthágóiakra jellemző kifinomult kegyetlenséggel apákat kötelezett arra, hogy fiaik ellen, testvéreket, hogy egymás ellen harcoljanak. Egy másik verzió szerint Hannibál szabadságot ígért egy rómainak, ha megmérkőzik egy elefánttal. Amikor meglepetésre a római győzött, a karthágóiakra jellemző szószegéssel (a fides Punica, a „karthágói szavahihetőség” latinul éppen az ellenkezőjét jelentette) Hannibál lovasokat küldött a távozó győztes megölésére. Az előbbi történeteket felelevenítő két munka jóval a feltételezett események után íródott. Mivel egy korábbi és megbízhatóbb műben, Polübiosz történeti könyveiben semmi ilyen nem szerepel, az elbeszélések a valóság helyett sokkal inkább a római mentalitást tükrözhetik. Spartacus és a zsidók persze belülről is igen jól ismerték a római szokásokat, de meglepő, hogy Hannibál elképzelt kegyetlenségeitől eltekintve nem tudunk arról, hogy bármilyen külső ellenség, a határokon túli, démonizált barbár sokaság Róma ellen fordította volna ezt az erős jelképet.31

Csak egyetlen egyszer, a Julius Caesar és Pompeius Magnus közötti polgárháborút követően, az i. e. 40-es években hallunk arról, hogy egy római férfi gladiátoriskolára ítélt egy legyőzött rómait. Asinius Pollio, Hispania Ulterior tartomány kormányzója saját quaestorát (pénzügyekért felelős helyettesét) vádolta ezzel egy Cicerónak küldött levélben. Cornelius Balbus más bűnök mellett – többek között a zsoldláda eltüntetése és római polgárok vadállatok elé vettetése – gladiátorviadalra kényszerített egy Fadius nevű veteránt, aki Pompeius szolgálatában állt. Fadius két párharcot élt túl, feltehetően mindkettőt győztesen, mert a későbbiekből kiderül, hogy különben nem kapott volna kegyelmet. Fadius fizetség nélkül küzdött, mert megtagadta a hivatásos gladiátorok esküjét, és a tömeghez fordult. Balbus feldühödve a „gladiátorok közé kényszerítette”. A nézők köveket dobáltak, amikor Fadiust elhurcolták, mire Balbus gall lovasokat szabadított a tömegre. Végül élve égettette el a szerencsétlen veteránt. Tovább súlyosbította tettét, hogy eközben „maga mezítláb reggelizett, és kioldott tunikában, hátratett kézzel fel-alá járkált, és a szerencsétlennek, aki azzal kiáltozott segítségért, hogy római polgárnak született, ezt felelte: »Takarodj, és könyörögj a néphez kegyelemért!«”.32

A szörnyű bűnökért elítéltekből szintén válogattak gladiátorokat.33 Egy latin szónoklattan fiktív törvényszéki beszédében az egyik szereplő azt mondja, hogy a gladiátorkaszárnyában olyan emberekkel volt bezárva, akiket szentségtörésért, gyújtogatásért és gyilkosságért ítéltek el. Egy görög regény, a Tüanai Apollóniosz élete (amelyet Philosztratosz az i. sz. III. században írt, de az I. században játszódik) a római uralom alatti Athénról szól, s újabb elítéltcsoportokat említ: „házasságtörők és férfi prostituáltak és betörők és zsebtolvajok és emberrablók és ilyesféle emberek”. Nehezen határozható meg pontosan, hogy milyen bűncselekményekért járt ez a büntetés. A rendelkezésünkre álló jogi szövegeket a késő ókorban, I. Iusztinianosz uralkodása idején (i. sz. 527–565) állították össze, amikorra már megszűntek a gladiátorviadalok, és a gladiátoriskolára ítélés intézményét nagyrészt kihagyták korábbi forrásaikból.34 Nagy valószínűséggel rugalmasan alkalmazták a büntetést, és a bíró belátására bízták. Philosztratosz felsorolása arra utalhat, hogy az ítélkezés nem volt egységes a birodalomban, és a különböző városokban eltérő bűncselekmények miatt küldhettek valakit az arénába.

A hadifoglyokhoz hasonlóan a bűnözők száma is változott az idők folyamán és a birodalom területén.35 A kínálat néha meghaladta a keresletet. Amikor Traianus császár rendeletére az ifjabb Plinius a kis-ázsiai Bithynia et Pontus provincia kormányzója lett (i. sz. 110–112 körül), csodálkozva tapasztalta, hogy az arénára ítélt férfiak viszonylag kényelmesen, közszolgaként dolgoztak, és éves fizetést kaptak. Vizsgálódása során nem talált kielégítő magyarázatot az eredeti ítélet érvényének megszüntetésére. Plinius levélben kért tanácsot Traianustól. A császár azt válaszolta, hogy az előző tíz évben elítélteket vissza kell küldeni az arénába, de ha már idősek, és tíz évnél régebben ítélték el őket, „olyan szolgálatra osszuk be, amely közel van a büntetéshez. Az ilyeneket a fürdőbe, csatornatisztításra vagy út- és utcakövezéshez szokták küldeni”. Úgy sejtjük, a kereslet általában meghaladta a kínálatot. Septimius Severus és Caracalla császár (i. sz. 198–211) rendelete szerint az arénára ítélt hadifoglyokat császári engedély nélkül nem helyezhették át egyik tartományból a másikba. Az erős és ügyes hadifoglyokat viszont Rómába kellett küldeni, hogy ott álljanak ki a publikum elé.

A gladiátorküzdelemre ítélés enyhébbnek számított, mint a közvetlen kivégzés. Utóbbi a római polgárok esetében lefejezést, a rabszolgáknál keresztre feszítést jelentett, míg azokat, akik nem voltak polgárok, bármelyik sújthatta a birodalom későbbi periódusáig (i. sz. 212 után mindenki polgár volt), ezután az elitet lefejezték, a többieket keresztre feszítették. Az arénára ítélés nyilván nem volt olyan súlyos, mint amikor valakit a vadállatok elé vetettek, elevenen elégettek vagy bányamunkára ítéltek (ez egyfajta életfogytig tartó ítélet volt: addig kellett szörnyű körülmények között robotolni, amíg bele nem halt az ember). Mint látni fogjuk, a gladiátornak legalább maradt esélye a túlélésre.

„Jó az, amikor megbüntetik az ártalmas személyeket – jegyezte meg Tertullianus. – Ezt ki tagadná más, mint aki gonosztevő.”36 A teológus, a római szokások megrögzött kritikusa azonban folytatta: „De ki kezeskedik nekem afelől, hogy mindig gonosztevőket ítélnek a vadállatok elé dobásra vagy másféle halálbüntetésre, vajon nem jutnak erre a sorsra ártatlanok is akár a bíró bosszúja, akár a védelem gyengesége, akár a kemény vallatás következtében? Bizonyos, hogy időnként ártatlan gladiátorok jönnek a játékokra, és a közönség kedvtelésének áldozatai lesznek.” Keresztényként Tertullianus igen pesszimistán gondolkodott, de kételyeit a pogányok is osztották. A megrögzötten hagyománytisztelő római katona és író, Varro (i. e. 116–27) átélte a nagy rabszolgalázadás traumáját, egy kései forrás ennek ellenére azt idézi tőle, hogy „Spartacus ártatlan volt, mégis gladiátoriskolára ítélték”.

A gladiátorok harmadik fő forrását a rabszolgák jelentették.37 Aulus Vitelliusnak volt egy Asiaticus nevű rabszolgája. „Ez még fiatal gyerek volt, amikor gazdája megrontotta szerepcserés játszadozásaival; aztán a fiú úgy megcsömörlött, hogy megszökött tőle; Vitellius Puteoliban csípte el, ahol a fiú ecetes frissítőt árult, bilincsbe verte, de rögtön ki is oldoztatta, és megint nála kereste az örömöket. Az ifjú azonban ismét magára haragította dacos makacsságával, ezért eladta egy vásári vívómesternek, de mivel csak a viadal végén léptették volna fel, még idejében kilopta, végül pedig, amikor provinciát kapott, felszabadította.” Amikor Vitellius a várakozások ellenére császár lett (i. sz. 69), Asiaticust a lovagrendbe emelte (a társadalmi ranglétra második fokára), és követte kormányzási tanácsait. Ez a történet, ahogyan a császár Suetonius-életrajzában szerepel, az ókori olvasók számára jelentések garmadáját hordozta. Az írás gyenge, ingadozó szexuális deviánsnak festi le Vitelliust (a mutua libidine constupratum sokkal rosszabbul hangzik, mint a „megrontotta szerepcserés játszadozásaival” fordítás), aki csavargókkal lófrál. Az olcsó „ecetes frissítő”, az eredeti szövegben posca, ecetes víz helyett vizezett savanyú bor is lehetett; Puteoli (a mai Pozzuoli) Nápoly melletti tengeri kikötő. Mindkettő hírhedt volt. Mit keresett ott Vitellius? De talán az a legrosszabb, hogy Vitellius nem tisztelte osztályának értékeit (egy korábbi rabszolgát tett meg lovaggá, sőt, tanácsot fogadott el tőle), emellett kegyetlen volt, és pocsék emberismerő.

Suetonius olvasóinak szemében Vitellius nem a rabszolgatartás miatt volt kegyetlen, hanem a bánásmódja miatt. A görög filozófus, Arisztotelész azt írta, „vannak mások, akik az úr és a szolga viszonyát természetellenesnek tartják”, és a Digesta című késő latin jogi szövegben is az áll, hogy a rabszolgaság ellentétes a természet rendjével.38 De az Arisztotelész szerinti mások nagyon-nagyon kevesen voltak, és a Digesta – a rabszolgaság intézményét szabályozó törvényekkel – fenntartotta a rabszolgaságot. Ez az intézmény szinte megkérdőjelezhetetlen volt. Egy közismert szövegrészben Arisztotelész a rabszolgákat élő vagyontárgynak nevezte, olyan szerszámnak, amely érti a beszédet. Az ókorban nem volt rabszolgaság-eltörlési törekvés, még a Spartacus-lázadáshoz csatlakozó rabszolgák körében sem.39

A köztársaság idején a tulajdonos, ha kedve szottyant, eladhatott egy rabszolgát egy gladiátoriskolának. A Digesta szerint i. e. 19-ben törvényt hoztak arról, hogy egy tulajdonos csak akkor adhatja oda a rabszolgáját állatok elleni harcra, ha a rabszolga valamilyen vétket követett el – és ezt elő is kellett adni a bíróságon.40 Nagy valószínűséggel a Digestából, amelyet az i. sz. VI. században állítottak össze, amikor a gladiátorviadalok már régen megszűntek, kihagyták, hogy a rendelet kiterjedt a gladiátorként küzdő rabszolgákra is. Mint Vitellius esetében láttuk, a törvény nem működött. Hadrianus császár ismét törvényt hozott: „Azt is megtiltotta, hogy megfelelő indokolás nélkül bárki rabszolgát vagy rabnőt adjon el kerítőknek és gladiátorkiképzőknek.”41 Nincs okunk azt hinni, hogy Hadrianus tiltásai hatékonyabbak voltak. Hogyan juthatott volna el egy rabszolga a bírósághoz? De ha mégis, kinek hitt volna a bíró – neki vagy a tulajdonosának? És ami a legijesztőbb: a rabszolgák vallomását csak kínzás után lehetett elfogadni. A rabszolga nyilván jobban járt, ha szép csendben elment a gladiátoriskolába.

Néhány rabszolga úgy döntött, hogy a gazdájánál még az is jobb, ha megszökik, és eladja magát egy gladiátoriskolának.42 A rabszolgalét kegyetlenségéhez képest az aréna jól ismert veszélye is elviselhetőbbnek tűnt. Antoninus Pius császár (i. sz. 138–161) egyik rendelete kimondta, hogy azokat a rabszolgákat, akiket ilyen cselekedeten kapnak, vissza kell adni a tulajdonosuknak. Ezt arra alapozták, hogy feltehetően „pénzt loptak a gazdájuktól, vagy más nagyobb törvénysértést követtek el”.

Mai szemmel a gladiátoriskolához vezető utolsó út a legrejtélyesebb: az önként gladiátornak álló szabadok (az auctoratusok) útja. Miért választott valaki olyan pályát, amely nemcsak veszélyes, hanem megalázó is volt? A gladiátorrá válás infamiának (szégyennek, gyalázatnak) számított.43 Az infamia római jogi kifejezés volt, azt jelentette, hogy elkövetője eredendően méltatlan a bizalomra. Az illető nem képviselhette magát a bíróság előtt, és mást sem képviselhetett, nem lehetett végrendelet tanúja, nem szavazhatott, nem szolgálhatott a hadseregben, nem választhatták magisztrátussá vagy esküdtté és nem mehetett színházba. Nem védekezhetett a magisztrátusok önkényes fizikai büntetése ellen sem. Az infamiát meghatározott okokra vezették vissza: idetartozott például mindenféle bírósági ítélet, a csőd, de a kötelessége alól kibújó vagy a csatában gyávaságot tanúsító katona, a megvesztegetett bíró is infamiát követett el. Bizonyos foglalkozások űzőinek szintén viselniük kellett ezt a minősítést: a prostituáltaknak, a striciknek, a színészeknek és a gladiátorkiképzőknek (lanistáknak). A gladiátorokkal együtt mindannyian szégyent hoztak magukra, mert pénzt fogadtak el azért, hogy testüket vagy az általuk irányítottak testét mások örömére szemlére teszik.

Szemtanú-beszámolónk is van egy szabad emberről, aki saját elhatározásából lett gladiátor.44 Az i. sz. II. század közepén Toxarisz és Sziszinnész, két sztyeppei szkíta, útban Athén felé, hogy a görög kultúrát (paideia) tanulmányozza, megállt a Fekete-tenger déli partján fekvő Amasztrisz nevű görög városban. A barátok megszálltak egy fogadóban, és elmentek nézelődni. Eközben feltörték a szobájuk ajtaját. Minden vagyonukat ellopták, egy vasuk sem maradt. Mivel idegenek voltak a városban, úgy gondolták, fölösleges bíróságra menniük. (A római jogi procedúra ezúttal sem tűnik mindenki számára olyan könnyen elérhetőnek, mint ahogy ma néhányan képzelik.) Sziszinnész gyorsan rakodómunkásnak szegődött a kikötőben; később egy gladiátorcsapat lelkes, szép fiatalembereinek menetével találkozott az agorán. Egy kikiáltó 10 000 drachmát ajánlott annak, aki megküzd az egyikkel. Két nappal később a színházban Sziszinnész jelentkezett a viadalra. Megkapta a pénzt, amit átadott a barátjának. Őt magát ellátták fegyverrel, felszereléssel, de a sisakot nem vette fel. Ő kapta az első sebet, amelyet egy görbe penge ejtett a térdhajlatában. Ömlött belőle a vér, és a nézőtéren Toxarisz majdnem belehalt a rémületbe. De ekkor a gladiátor túl magabiztosan rohamozott, és Sziszinnész keresztülszúrta a mellkasát. Ezután ő is ellenfele holttestére zuhant. Toxarisz visszavitte barátját a szállásukra, ahol addig ápolta, amíg fel nem gyógyult. Sziszinnész, aki élete végéig sántított, visszatért Szkítiába, és feleségül vette Toxarisz húgát. Toxarisz Görögországban folytatta életét, de nem Athénban vagy Amasztriszban, hanem egy meg nem nevezett városban, ahol sok amasztriszi akadt: ők emlékeztek rá, és alá tudták támasztani a viadalról szóló beszámolóját.

Objektív riportként íródott, mégis valami másnak bizonyul ez az izgalmas mese. Ez a kilencedik a Toxarisz vagy a barátság tíz – öt görög, öt szkíta – történetéből, a szamoszatai görög értelmiségi, Lukianosz mesteri, játékos irodalmi művéből. A Toxarisz-füzér egy másik története Boszporosz (Róma kliens görög királysága, amelynek székhelye a Krímben volt) két korabeli királyát nevezi meg: Leukanort és Eubiotoszt.45 Az érmék és a feliratok alapján – inkább, mint az irodalomból – feltehetően teljes listát kapunk az i. sz. II. század boszporoszi királyairól, de egyikük sem viseli ezeket a neveket. Egy papiruszon fennmaradt görög regénytöredékben azonban a szkíták uralkodójaként szerepel egy Eubiotosz. A boszporoszi királyokhoz hasonlóan Toxarisz is Lukianosz fejéből pattant ki. A név nem szkíta, hanem a toxonból, az íj görög nevéből származik – az íj a sztyeppei nomádok jellegzetes fegyvere. Lukianosz már használta ezt a nevet egy korábbi művében46 is egy másik szkítára, akiről nem tudjuk, valós személy-e, és a történet szerint szintén rajongott a görög kultúráért. Sziszinnészt és a barátját, Toxariszt Lukianosz találta ki. De már láttuk: a fikció gyakran enged betekintést a római gondolkodásba.

A szegénység – amely hirtelen és váratlanul, önhibáján kívül szakadt rá – arra késztette Sziszinnészt, hogy önként jelentkezzen gladiátornak.47 Ez gyakori motívum a forrásainkban. A költő Horatius szerint egy szerencsétlen sorsú fiatalembernek három választása volt: kerti munkásnak, kocsisnak vagy gladiátornak állhatott. Egy törvényszéki beszédet gyakorló szónok attól tartott, hogy a pénztelenség miatt esetleg visszakényszerül a gladiátoriskolába. Ahogy Seneca fogalmazott, a gladiátor a vérével fizetett az ételéért és az italáért.

Az ókori kommentátorok többsége úgy gondolta – bár Sziszinnész esetében Lukianosz egyáltalán nem –, hogy a gladiátoriskolába vezető szegénység a gladiátorok hibája volt. Az erkölcsi szempontból elítélhető szokásokból eredt. Akár általánosságban a tékozló életmódból, akár pontosabban meghatározható okokból.48 Horatius elmeséli, hogy a lustaság és a szajhák hajkurászása juttatott oda egy férfit, hogy már csak a megalázó foglalkozások közül választhatott. Mások a falánkság miatt herdálták el a vagyonukat, és így kerültek végül az arénába.49 A keresztény Tatianosz, aki nyilván nem rajongott az arénáért, annak szereplőiért és közönségéért, úgy vélte: „A hitványság néhány embert már annyira elragad, hogy ezek tunyaságból kiárusítják önmagukat, hogy azután lemészárolják őket. A szegény önmagát adja el, a gazdag pedig megvásárolja azokat, akiknek a mészárlást végre kell hajtaniuk.”50 A mögöttes erkölcsi dimenzió akkor kerül felszínre, amikor egy pogány az erkölcs nevében cselekszik helytelenül. A korábban említett fiktív törvényszéki beszédben egy szereplő, aki a barátja helyett lép a küzdőtérre, éppen a „jósága”51 miatt lesz gladiátor: „Hallott már valaki ilyet?”

A lustaság, a tékozlás, a szajhákra költött idő és pénz, a falánkság valószínűleg egyetlen mai történettudományi elemzésben sem szerepel a gladiátori lét önkéntes vállalásának indokai között. Azt gondoljuk persze, hogy ezek a római elit kulturális félelmei, és nem objektív, valós elemek. De a mai történészek52 néha közelebb állnak az ókori írókhoz, mint gondolnánk. A felsorolt okok sokkal hihetőbbnek tűnnek számunkra, ha a nyugtalanító római jelenségeket a maiakkal helyettesítjük, mint amilyen az ostoba celebség hajszolása, a szélsőséges kockázatvállalással járó adrenalinfüggőség, mindenekelőtt pedig az erőszak iránti vonzódás felkeltése a média közreműködésével és ennek hatása a fiatal férfiak viselkedésére. Morálisan kevésbé elítélhető, ha olykor kalandvággyal magyarázzák a gladiátori lét vállalását, de erre sincs ókori bizonyíték.53

Sziszinnész 10 000 drachmás díja54 nagy summa volt. Egy görög drachma nagyjából egy római denariusnak felelt meg. Abban az időben egy római legionárius éves zsoldja 300 denarius volt.55 Egy legionárius húsz évig szolgált, aztán öt évet húzott le a tartalékosok között, és leszereléskor mintegy tizenkét évi zsoldot kapott. Egyetlen küzdelemért Sziszinnész csaknem egy életnyi katonáskodás teljes keresetét begyűjtötte. Lukianosz Toxarisz vagy a barátság című írása természetesen kitalált történetek gyűjteménye. A 10 000 drachmányi összeg egy másik történetben is megjelenik, ott egy kormányzó ajándékaként. Mindössze „nagyon sok pénzt” jelent.

Egyeseket mégis inkább a nagy nyereség reménye, nem csupán a nyomasztó szegénység elől való menekülés ösztönzött arra, hogy gladiátornak álljanak, és nem egyedül Lukianosz történetére kell hagyatkoznunk, mert kivételesen hivatalos adatunk is van a díjazásról. Valamikor i. sz. 176 és 180 között Marcus Aurelius megpróbálta korlátozni a gladiátorok árát.56 Furcsa módon ezt a saját és gladiátormániás fia és társcsászára, Commodus nevében tette (innen a dátum: a Commodus felemelkedése és Marcus Aurelius halála közötti időszak). Két olyan felirat maradt fenn, amely ugyanazt a szenátusi vitát rögzíti. Mindkettő töredékes. Az egyik jobb állapotban van (a másik annyira megrongálódott, hogy nemigen használható): egy szenátor beszédének részletét tartalmazza, a szenátor neve nélkül, amelyben a császárok egyik felolvasott – mára elveszett – levelére válaszolt. Néhol nem teljesen világos, hogy a szenátor a császárokat idézi-e, és ha igen, mennyire pontosan, vagy módosítja és kiegészíti az előterjesztésüket. A szöveg értelmezésének számos nehézsége sok vitát váltott ki.57 A törvény – akár a császárok, akár a szenátor javaslatára – bonyolult rendszert írt elő arra, hogy a lanista (a gladiátorkereskedő, gladiátorkiképző) mennyit számíthat fel a harcosokért a játékok rendezőjének (szinte biztosan vásárlás, netán bérlés esetén, lásd később) a játékok teljes költségének függvényében. A legmagasabb összeg 12 000 sestertius volt egy szabad ember és 15 000 egy rabszolga esetében. Négy sestertius tett ki egy drachmát vagy denariust, így a 3000 és 3750 drachma jóval kevesebb volt, mint amennyit Sziszinnész kapott Lukianosz történetében. De ez is sok pénz: egy legionárius fizetésének (1200 sestertius) tíz-tizenkétszerese, és mai becslés szerint – évi 1000 sestertiusszal számolva – legalább tizenkét évig fedezte egy négytagú család fenntartását.58

Ha a gladiátor az elithez tartozott, és közvetlenül a játékok rendezőjével tárgyalta meg egyszeri fellépését, a teljes díjazást megtarthatta. A gladiátorok túlnyomó többsége azonban egy csapat, a familia tagja volt. Számukra nem alakultak ilyen jól a dolgok. A familiát vezető lanista vette fel a pénzt, és annak egy részét adta csak tovább a gladiátornak (talán 20 százalékot egy rabszolgának, 25-öt egy szabad embernek).59 Így egy rabszolga sztárgladiátor egy-egy küzdelemért csak 3750 sestertiust kapott a 15 000-es árból, egy szabad pedig 3000-et a részvételéért fizetett 12 000-ből. Valójában az összeg ennél kisebb lehetett. A gladiátorok, különösen a birodalom nyugati felében, szerették magukat katonának tekinteni. A hadsereg visszatartotta a katonák fizetésének egy részét az élelmezésükhöz és a fenntartásukhoz szükséges kiadások fedezésére. Bár erről nincs korabeli információ, és szinte ma sem írnak róla, könnyen lehet, hogy a lanista is így tett.

Három tényező azonban arra utal, hogy egy valódi sztárgladiátor keresete jóval magasabb lehetett.60 Először is nem szabad elfelejteni, hogy Marcus Aurelius csökkenteni próbálta az árakat, nyilvánvalóan jelentősen. A felirat szerint korábban az árak olyan kirívóan magasak voltak (flagrabant, szó szerint „égő, égető”), hogy a császári kultusz papjai – a provinciákon élő elit nagyon gazdag tagjai, akiknek a feladatai közé tartozott a játékok rendezése – tönkrementek. Marcus Aurelius elődje, Antoninus Pius (i. sz. 138–161) szintén kísérletet tett az árak rögzítésére. Ez nyilvánvalóan kudarcba fulladt. A jogszabályok bonyolultsága és pontatlansága, a visszaélések lehetősége és a kontroll nehézségei miatt igen valószínűtlen, hogy Marcus Aurelius próbálkozása sikeresebb lett volna.

Másodszor: ha egy gladiátor megnyerte a küzdelmet, pénzjutalom járt érte. Amennyire tudjuk, Marcus Aurelius nem hozott törvényt ennek korlátozására. Ami a feliratból fennmaradt, csupán annyit mond, hogy egy rabszolga-gladiátornak a jutalom 20 százalékát, egy szabadnak a 25 százalékát kell kapnia (ezeket a százalékokat az előbb úgy kezeltük, hogy a gladiátorok díjazására is vonatkozzanak). Az összegek feltehetően tág határok között mozogtak, de a felső szinten igen magasak lehettek.

Harmadszor: egy gladiátor valószínűleg nem csak egyszer harcolt egy évben. Ha életben maradt, a díjazása és a jutalma összeadódott.

Eddig csak a szupersztár-gladiátorokra gondoltunk. A többség a skála másik végén helyezkedett el. Marcus Aurelius törvénykezése idején a legalsó kategóriájú gladiátorok díja 3000 sestertius volt egy küzdelemért. A feliraton szerepel azonban egy még alacsonyabb rangú csoport: a gregariusoké. Ők a bonyolult díjazási besoroláson kívül estek, és más forrásokban alig említik őket; igazán titokzatosak. Feltehetően a „futottak még” kategóriába tartoztak. Ebből a csoportból a „jobbak”, Marcus Aurelius rendelkezése szerint, 2000 sestertiust értek, a többiek mindössze 1000-et. Az utóbbiak közül az a szabad ember, aki önként lett gladiátor, minden egyes alkalommal, amikor az életét kockáztatta, nyomorúságos 250 sestertiust szerzett a 25 százalékával. Ez igazán sovány kereset volt – mindössze egy család háromhavi ellátására elég. De a fiatalemberek nem azzal a gondolattal mentek gladiátornak, hogy középszerűek vagy még rosszabbak lesznek. Az addigi legmagasabb díj volt a mérce – az a 100 000 sestertius, amellyel Tiberius császár csábította vissza a híres gladiátorokat az arénába.61 Azoknak a szabad fiataloknak a szeme előtt, akik önként vállalták a gladiátori pályát, olyan vidéki birtok lebegett, ahová a költő Horatius szerint egy gladiátor visszavonulhatott.62

Ezek a számok azonban csak az egyik olyan módszert illusztrálják, amellyel a játékok rendezője gladiátorokra tett szert: a közvetlen vásárlást.63 Egyetlen másik forrásunk valami egész mást mutat. Gaius jogtudós, aki az i. sz. II. században kézikönyvet írt a leendő jogászok számára, kiemelte a gladiátorok bérlésére vonatkozó törvényt. Ha egy 20 denariusért (80 sestertiusért) bérelt gladiátor meghalt vagy nyomorék lett, a játékok rendezőjének (az editornak) 1000 denariust (4000 sestertiust) kellett fizetnie: a bérlés lényegében (néha posztumusz) vásárlássá vált, az eredeti bérleti díj ötvenszereséért. Nem tudjuk, hogy Marcus Aurelius rendelete előtt vagy után írta-e Gaius a könyvét. Mivel azonban még az V. században, sőt később is felhasználták ezt a munkát a jogászképzésben,64 feltételezhető, hogy a leírt rendszer fennmaradt, és Marcus Aurelius rendelete nem állta ki az idő próbáját. Ha a Marcus Aurelius rendelkezésében szereplő százalékos arányokat alkalmazzuk Gaius szövegére, azt kapjuk, hogy a harcosok szinte semmit sem kaptak egy viadalért: húsz sestertiust, ha szabadok voltak, és csak tizenhatot, ha rabszolgák. De ha a gladiátorok ára a II. század második felében az egekbe szökött, akkor valószínűleg a bérleti díj is hasonlóan megugrott. Gaius jogi elvet fogalmaz meg, nem követendő árakat. Valószínű, hogy számai csak a vásárlás és a bérlés ötven az egyhez arányának szemléltetésére szolgálnak.

Az önkéntes gladiátorokat a tömeg éljenzése, a dicsőség megszerzésének vágya is motiválhatta.65 Egy mai vélekedés szerint az idők folyamán nőtt a gladiátorviadalt választó szabadok száma. Ez a feltevés kétféle írásos emlék tanulmányozásán alapszik: a gladiátorok listáin és a sírköveiken. Két alapvető probléma is felmerül azonban. Az első: csak hét lista maradt fenn. Kettő Pompejiből való, és összesen kilenc szabad férfi szerepel rajtuk, huszonhét rabszolga mellett. A birodalom többi részéből származó öt lista huszonegy szabad embert és harminc rabszolgát sorol fel. Statisztikailag ez nem elegendő minta ahhoz, hogy egy akkora birodalom évszázadairól vonjunk le következtetést, amely a mai Skóciától Irakig terjedt. Minden gladiátorcsapat és minden gladiátorjáték más volt. A második felmerülő probléma: bár sokkal több sírkövet ismerünk – egy friss felmérés szerint 259-et –, az általuk kínált adatok több szempontból torzítanak. A sírfeliratok készítése nem általános szokás. Egyes kultúrákban sok a felirat, másokban nem. És még az előbbi esetben is változhat a számuk az idők folyamán. A rómaiak az időszámítás előtti utolsó században vették fel az „epigráfiai szokás”-t (a kifejezés az epigráfiából, a feliratok tanulmányozásából ered).66 Ez az időszámítás szerinti első két évszázadban népszerű volt, a harmadikban eltűnt. Egyes társadalmi csoportok nagyobb valószínűséggel rendeltek feliratokat, mint mások. A felirat elhelyezése a római identitás kinyilvánítása volt. Csak a „romanizáltak” követték ezt a hagyományt. A venatorokat, akik vadállatokkal küzdöttek az állatviadalokon, gyakran a birodalom peremvidékeiről, a barbár területekről importálták. Nem meglepő, hogy nagyon kevés sírkő maradt utánuk, a birodalom nyugati feléből egy sem.67 A római társadalomba beágyazott gladiátorok nagyobb valószínűséggel kaptak sírkövet. Röviden: egy szabad önkéntesnek nagyobb eséllyel állítottak ilyen módon emléket, mint annak, aki idegen rabszolgaként vagy barbár hadifogolyként kezdte gladiátori életét.

A feliratokból nem származik ugyan sok információ, mégis igaz lehet, hogy az időszámítás szerinti első két évszázadban egyre több szabad ember választotta a gladiátori pályát. A katonai dicsőség (latinul gloria vagy laus) a római kultúra legfontosabb elemei közé tartozott.68 A köztársaság idején ezt a harctéren megnyilvánuló virtusszal szerezték meg; a virtus magában foglalta a mi erényfogalmunkat, a helyes cselekvést (nyilvánvalóan a keresztény alázat vagy szelídség nélkül), de a fizikai bátorságot és a férfiasságot is. Rómában nagy hagyománya volt az önálló harcokról szóló mesés történeteknek, például a hidat védő Horatius (nem azonos a költővel)69 vagy Titus Manlius Torquatus történetének.70 Utóbbi azzal nyerte el a harmadik nevét, hogy megszerezte egy gall törzsfőnök nyakperecét (torquis). Ezt a párharcot görögül monomakhiának nevezték, ugyanúgy, mint a gladiátorviadalt. Az i. e. II. század végétől kezdve minden előkelő római folyékonyan beszélt és gondolkodott is görögül, mivel már kora gyermekkorában megtanulta a nyelvet. A személyes dicsőség féktelen hajszolása okozta problémákat például olyan történetek illusztrálták, mint amelyik szerint Torquatus maga ölte meg a saját fiát, aki a tiltás ellenére párviadalban vett részt. Amikor az első császár, Augustus (i. e. 31. – i. sz. 14.) bevezette az autokráciát, és hivatásos hadsereget szervezett,71 a római társadalom minden rétegében korlátozta a gloria megszerzésének lehetőségét. Mivel a légiók a távoli határok mentén állomásoztak, újoncaik a provinciák római polgárai közül kerültek ki. Itáliában csak nagyon ritkán állítottak fel új légiót, így lakói rendszerint a római helyőrségben, elsősorban praetoriánusként, a császári testőrségben léphettek katonai pályára. Időszámítás szerint 193-ban a praetoriánusok a vesztes oldalon álltak egy polgárháborúban. A győztes Septimius Severus feloszlatta a testőrséget, és újjáalakította a Duna mentén állomásozó legionáriusokból; ezentúl az újoncok is innen érkeztek.72 A kortárs szenátori történetíró, Cassius Dio felháborodott: „napnál világosabb lett, hogy mellékesen tönkretette Itália ifjúságát, amely a korábbi katonai szolgálat helyett rabláshoz és gladiátorviadalokhoz (monomakhia) folyamodott.”

Néhány férfi katonáskodás helyett jelentkezett gladiátornak. A költő Manilius szerint eladták magukat a halálos látványosság kedvéért, hogy az arénában leljék halálukat, amikor a háborúk elültével itt keresnek maguknak ellenséget.73 De sorsuk – ahogy a költő mondja – a csillagokon múlik, mégpedig azon, hogy a skorpió jegyében születtek-e. A keresztény Tertullianus, a várakozásnak megfelelően, kritikusabb álláspontot képviselt.74

Ha tehát a csekély földi dicsőségért a test és a lélek erejével meg lehet vetni a kardot, tüzet, a keresztet, vadállatokat, kínzásokat az emberi dicséret jutalmáért, akkor elmondhatjuk: kicsinyek ezek a szenvedések a mennyei dicsőség elnyeréséhez és az isteni jutalomhoz képest. […] Hány semmirekellőt csalt a kard megragadására a fegyverek iránti vonzódás! Ugyanezen vonzódás következtében bementek a fenevadak közé is, és a harapások és hegek miatt szebbeknek gondolták magukat.

Nem szabad irodalmi közhelyként kezelnünk ezeket a mondatokat.75 Az irodalom és az élet nem két külön világ. Az irodalom nemcsak tükrözi, hanem alakítja is az életet – semmire sem illett ez jobban, mint a klasszikus ókor kultúrájára, amely rendkívüli fontosságot tulajdonított az olvasásnak. A római elit az olvasmányai szellemében értelmezte az eseményeket, de a kevésbé tanultak is ugyanazokból a történetekből merítettek, legfeljebb ők a színházban és az utcai mesemondóktól hallották őket. Az olvasottak vagy hallottak befolyásolták a cselekedeteiket. A gladiátori küzdelem bátorságot bizonyító felvállalásának eszméje bekerült a jogi könyvekbe. Amikor az i. sz. III. századi jogtudós, Ulpianus annak a tárgyalására tért át, hogy ki nem jogosult másnak a nevében követeléssel fellépni, tekervényes jogászi érvelésében kijelentette: „nem az a felelős, aki vadállatokkal harcol, hanem csak az, aki ebből a célból bérbe adta a szolgálatait; ennek megfelelően a régi autoritások szerint azok, akik ezt fizetség nélkül teszik, férfiasságuk bizonyítására, nem követnek el infamiát, hacsak nem fogadnak el díjat az arénában.” Mivel Ulpianus szavait a Digestában gyűjtötték össze76 az i. sz. VI. században, amikorra a gladiátorviadalok már rég megszűntek, feltételezhetjük, hogy az eredeti szöveg gladiátorokra vonatkozó utalásait kihagyták. A férfiasság demonstrálása és az ettől várható dicsőség kilátása arra ösztönzött néhány szabad embert, hogy a cena libera felé vezető utat válassza.

Kiadja 2026-ban a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Gspann Veronika

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Tördelő: Szabó Rózsa

Korrektor: Szarvas Melinda

ISBN 978 963 13 7215 1

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Cinzel – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Noto Serif – SIL Open Font License

Prompt – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License