Szabó Magda A szemlélők részlet Jaffa Kiadó
Budapest
2021

© Szabó Magda jogutódja, Tasi Géza, 2017
© Jaffa Kiadó, 2017, 2026
Minden jog fenntartva!

Felelős kiadó: Rados Richárd
Felelős szerkesztő: Jolsvai Júlia
Szerkesztette: V. Detre Zsuzsa
Olvasószerkesztő: Ligeti Szilvia
Borítóterv: Somogyi Péter

Jaffa Kiadó • jaffa.hu

ISBN 978 963 475 492 3

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus, 2021

„A szemlélők” cselekménye egy szocialista és egy képzelt nyugati, semleges államban játszódik, s akárcsak hősei, írója alkotó fantáziájának köszönheti létét. Bármely földrajzi, történelmi, politikai, kulturális vagy egyéb hasonlóság a Föld egy konkrét országához vagy személyéhez a véletlen műve csupán.

Vád

A gépen turkált az újságok között, nem talált kedvére valót, aztán elnevette magát, mert rájött, hogy a Végre Szabadot keresi, azt pedig aligha lel egy francia gépen. „Figaro – énekelte a stewardess –, Times, Zürcher, Dagens Nyheter…” Nem, köszöni, nem. Inkább kérne egy kávét. Ottani járattal kellett volna jönnie, azon lett volna mindenféle szabad. Szabad Nő, Szabad Táj, Szabad Ország.

A kávé annyira nem ízlett, hogy sokáig tartott, amíg megbirkózott vele. Persze, megitta, akkor is megitta volna, ha egyértelműen rossz, mert a sok minden között, ami a képzése befejezését megelőzte, azt is meg kellett tanulnia, hogy a gyomra tudomásul vegye a legszokatlanabb összeállításokat, félig nyers vagy az otthoni konyha szerint gusztustalan, nem emberi fogyasztásra való ennivalót. Az ínye természetesen mindig jelezte, hogy ha tehetné, visszautasítaná azt a valamit, amit éppen rág vagy nyel, ám az arca éppúgy nem mutatta, mint a tányérja, csészéje, ami mindig kiürült, ha olyan országban szolgált, ahol az etetést a szíveslátás fokmérőjének tekintették. Anna sose kérdezősködött semmiről, ami a foglalkozásához tartozott, legfeljebb végighallgatta, amit a férfi magától közölt, egyetlenegyszer állt elő valamivel. Hogyha volna Kannibálország, és ott a nemzeti ünnepen emberhúst szolgálnának fel, ugyan megenné-e? Mondta, hogy igen, ha volna állama és Kannibálország között diplomáciai kapcsolat. Nemzeti ünnepen elképzelhetetlen visszautasítani a nemzeti eledelt. Nem ennék belőle sokat, csak pár falatot, de azt feltétlenül. Anna úgy nézett a mondatai után, mintha sárkányok volnának, amelyek fenn úsznak a fellegek között, és attól függ a további sorsuk, egyensúlyban tudja-e tartani őket a tekintetével. Aztán dalolni kezdett, kedves dalát énekelte, amelyben vérré válik a mosdóvíz, a törülközőt meg csalánból szőtték. Anna repertoárjának legegyszerűbb darabja is lucsogott a vértől, mint az ógörög tragédiák.

A kávé nem volt rossz, csak nyugati ízű, idegennek érezte, éppolyan abszurdul annak, mint amikor egy távol-keleti országban egy fogadáson házigazdája, különös megbecsülése jeléül, maga vitte oda neki tányéron, s mellette várta meg, míg megeszi az előtte felszeletelt, és a mozgást éppen abbahagyott, nyers halacskát. Ellenkezéssel nyelte, nem ízlett, a baráti nagykövetségek vacsorái végén már hetek óta kivédte a felszolgáló kínálását, nem az orvosa utasítására, álmatlanságának semmi köze nem volt a koffeinhez, ha Annánál aludt, mindig rengeteg kávét ivott, s mégis szaporákat ásított, ahogy az este eljött. Viszolygott attól a kávétól, amit nem elhagyott szolgálati helye főzési módján készítettek.

Mikor rájött, hogy a szokottat, a mindenkor valót, az alapjában természetest érzi természetellenesnek, a felismerés úgy hatott rá, mintha egy lakásba másodszor is felcsengetnek, tudomásul kellett vennie, hogy van odakinn valaki. Az első csengetés az újságok között való haszontalan turkálás volt, a második most a kávé. Valaki ott áll valahol a központi idegrendszere és a világ közt, s be akar jutni hozzá. Hát majd nem nyit neki ajtót, most nem lehet. Most koncentrálnia kell, az ezredes láthatólag nem hajlandó a jó Toto bácsi szerepét alakítani, s ha úgy kell majd vele szemben állnia, ahogy ezek szerint elkerülhetetlen, mint a szekció főnökével, nem lesz kellemes találkozás. De hátha nem is kerül erre sor? Másfél óra alatt annyi minden történhet! Belevághat egy villám a gépbe, vagy elüthetnek egy keselyűt, egy kupola nagyságú, mesebeli madarat, amely estében magával rántja őket is, és amelynek a mitológia kezdete óta nem is volt más dolga, mint erre a gépre várni, amelyen ő utazik, és éppen ma. Vagy betörhet valaki a pilótákhoz, eltérítheti a járatot az útjából, bár erre kevés a valószínűség, mert a felszállás előtt diszkréten átvilágítottak mindenkit, amellett a gép Nyugatra megy Annáék országából, s oda bárki eljuthat kevésbé kockázatos módon is. Ha valaki mégis másfelé irányítaná, ugyan hová akarna vele szállni? Maóhoz? Moszkvába?

Már látszottak a hegyek. Nem érdekelték.

Ez volt a harmadik csengetés. A hegyek idáig mindig megindították, közöttük nőtt fel, természetes volt a szemének, hogy körülállják, védik a települést, benéznek a városba, ahol a völgyben vad és hideg vizek partjain élnek az emberek, a csúcsok meg figyelik, ahogy megszületnek, futkosnak, mint a hangyák, aztán elcsendesülnek, eltűnnek, újak születnek helyettük, akik újra futnak, s akik után ismét csak csend lesz megint. Nézte a zöld gleccsernyelveket, a havasok rajzát, szuggerálta magának, hogy örüljön. De nem örült, csak látott, s ez kevés volt érzésnek is, indulatnak is. Majd otthon – biztatta magát, de voltaképpen nem nagyon reménykedett. – Talán otthon. A régi környezetben.

Jól ismerte az utat, számtalanszor szállt el már ezek fölött a városok fölött, akár bemondhatta volna a hangszórón az utasoknak, mikor merre járnak. Megpróbálta kitalálni, mi lesz az a centrális pont, ami körül majd a vád mozog. Számonkérni tőle egész listára valót lehetne, de mitől lesznek a legdühösebbek, és milyen fokig fontos a minisztériumnak, ami történni fog? Ha Toto tudná, mennyire nem érdemes ugrálni vele, mennyire nem készül ellenállásra! Nem bánt meg semmit, legfeljebb azt, hogy Sutort nem verte meg jobban, s megint csak felmenne, ha sor kerülne rá, a Cella néni padlására. Ugyan mit tett volna a gáláns Toto, ha Cella néni neki kiált át? A kérdés azért képtelenség még in theoria1 is, mert Toto sose került volna az Anna falusi házába, inkább vesz magának egy gumigésát. Marhaság az egész, szidják össze, helyezzék át, vagy rúgják ki, csak hallgassanak már végre arról, amiről pedig nyilván boldogan és hosszasan készülnek beszélni. Persze lehet, hogy simábban megússza, mint képzeli, a döntés máris megvan, viszonylag humánus; mert Toto már tudja, hogy az Anna-veszélynek vége, hallotta, mit felelt neki az asszony, mikor utoljára találkoztak, bár a beszélgetés Anna lakásában zajlott le, több ezer kilométerre Toto ügyosztályától. De hátha az ezredesnek megvan a módja rá, hogy mindent halljon és tudjon, és ha beállít hozzá, csak annyit mond majd, ettől igazán megkímélhette volna saját magát is, az országukat is, máskor legyen jobban az eszén. Az ügyet teljesen elkenni nem lehet, sajnos, de a büntetést túléli, nem veszélyes. Kap egy rossz állomáshelyet, és kész. Szedje össze magát, kérem!

Ez már nem a negyedik csengetés volt, több annál, ettől komolyan megriadt. Ezek a gondolatok már a Lakáj gondolatai voltak, a feltételezés, hogy az ezredes a saját embereit kémlelteti, hogy valahol mikrofont helyeztet el Annánál, s ott, az ő hazája fővárosában, a külügyminisztérium illetékes ügyosztályán ügyeletes figyeli, ahogy megreccsen alattuk az ágy, ahogy Anna sikolt, énekel, vagy ő mordul egyet, mert rajzszögbe hágott az asszony örökké rendetlen lakásában. Ez a Lakájtól ragadt rá, aki locsogás közben a cukrászdában és a vendéglőkben időnként automatikusan alátapogatott az asztalnak, vagy felágaskodott, s a lámpában kereste a mikrofont.

Sima útja volt, túl egyszerű, s az érkezés is, mint mindenkor: Johanna ott várta a kijáratnál. Nem számított rá, hogy kijön érte, előző nap ugyan megtelefonálta neki, mikor érkezik, de azt gondolta, régi szokásaik nem érvényesek többé, mióta Johanna arra a hírre, hogy történjék bármi, mindennek ellenére, sőt, a Sutor-ügy miatt most aztán pláne elveszi Annát, öt nappal ezelőtt összecsomagolt, és búcsú nélkül hazajött. Ám Johanna ott állt, ahol mindig, ha rá várt, mintha nem is üvöltöztek volna egymásra a Cadeau rémült füle hallatára úgy, mint a bennszülöttek. Ő is megijedt – gondolta Roland –, megcsinálhatta magában az engesztelés ideológiáját: részint az élet túl rövid, hogy sokáig haragudjunk benne, részint meg ugyan mit kezdjen az öccse nélkül. Johannának sincs senkije, csak ő. Még nem tudja, hogy neki sincsen, hogy volt, ami volt, egészében véve igazán tant de bruit,2 felesleges a fejére borítani a külügyminisztériumot. Jól megnézte nővére öröktől ismerős, csúnya arcát, míg üdvözölték egymást, riasztó volt végiggondolnia, hogy az ember ennyire nyomorult, ilyen gyönge, annyival kevesebb, mint az állat, hogy harapás helyett mosolyog, csak ne kelljen egyedül szembenéznie a halállal. Johanna most úgy tesz, mintha sose lett volna Anna. Egyébként úgy tesz ő is.

Míg a kocsi felé lépegettek, nővére megemlítette, reggel jelezte telefonon Totónak az érkezését, és megkérdezte, mikorra kívánja, hogy bemenjen hozzá. Pontosan délben, azt mondta Toto. Ha az ezredes csak tizenkettőkor akarja fogadni, akkor majdnem teljes két órája van. Nem akar most hazamenni, menjen Johanna egyedül, vigye a poggyászt. Szeretett volna mindjárt túlesni mindenen, de persze az ezredes nevelési módszerére ez jellemző: várjon a bűnös, megérdemli. Milyen dühös lehet ez a Toto!

Johanna világéletében jobban vezetett, mint ő vagy Franciska együttvéve, valami olyan szolid biztonsággal, amivel ámulatba ejtette azokat a hivatásos vezetőket, akik suhanckoruk óta járták az országutakat. Szinte hozzá se nyúlt a kormánykerékhez, s átszállt a legkomplikáltabb csomópontokon. Most is egyetlen pillanat alatt tovatűnt, nem kérdezte meg, mivel tölti el az időt délig, Johanna csakúgy tudta, mintha megmondta volna neki, hogy megy Franciskához.

Franciskát megkeresni nem volt frivol gondolat, mert ugyan kivel beszélhette volna meg ezt az Anna-ügyet mással, mint a feleségével. Kellett, hogy Franciska tudjon a legújabb fejleményekről, ha már meg kell tudnia, inkább az ő verziójából és leírásából tájékozódjék. Franciskánál a szokott nyirkos hideg helyett ezúttal meglepően illatos langyosság fogadta, a kánikula behatolt a tárt ajtón, de csak a téglák, a vakolat hidegén enyhített, nem a személyén, akit meglátogatott. Azt hitte, megörül neki, hiszen olyan régen nem látta már, ám Franciska semmi örömet nem mutatott, és eleinte hallgatagabb volt a szokottnál. Ez most nem csak fájt, méltánytalanságnak is érezte, meg is mondta, nem ezt várta tőle, elvégre mit képzelt, vagy mit remélt. Semmit se képzelt, felelte Franciska, nem remélt semmit. De azért megvan az ügyről a véleménye. „Nekem is terólad – mondta Roland, és alig tudta megállni, hogy ne ordítson, belemarkolt a gót pad faragott karjába –, nekem is megvan rólad a véleményem, mert csak a szád járt. Tettél volna csodát, mint a középkori szerelmesek, mi az neked? Átbucskáztál volna a hátadon, és lettél volna más. Madár. Hal. Mit tudom én?” „Folklór – kiáltotta Franciska –, megtanultad Cella nénitől. Tettem volna csodát? Nem mondanád meg, hogyan? Tettél volna te csodát, ahhoz, hogy nekem sikerüljön, elébe kellett volna, hogy jöjj. De nem jöttél. Lefeküdtél.” „Azt hiszed, örömből?” – kérdezte dühösen Roland. Franciska úgy nevetett, hogy megrezgett az ablak. „Nem is bánatból, fiam.” Milyen szemtelen! Szerette volna megrázni, olyan indulat lobbant benne, hogy ha nem szégyelli, megüti Franciskát is, mint a minap Sutort.

Soha nem veszekedtek, ugyan miért tették volna, ízlésük és kedélyük csaknem egyformán reagált mindenre, s ha valami mégis sebet horzsolt köztük, arra is tartották a megállapodást, Franciska házi törvényét még jegyeskorukból, hogy egymásról csak egymásnak panaszkodnak. „Roland nem akarja, hogy legyen új kutyám” – jelentette Franciska Rolandnak. „Nem bizony – felelte a férfi. – A diplomatának nem való kutya, nem költöztetheti örökké ide-oda. Roland szereti az állatot, nem akarja, hogy a fél életét karanténban töltse, mint szegény Fidó.” „Franciska ruhája túlságosan kivágott – panaszolta be ő Franciskát Franciskánál –, kilátszik a melle. Mindenki azt nézi.” „Jaj, de jó! – örült Franciska. – Mutass valakit, akinek olyan teste van, mint neki. Franciska azt üzeni, ne légy irigy.” „Franciska frivol!” – rótta fel neki. „Éjjel sosincs ez ellen kifogásod!” – volt a válasz. Ez a játék most nem ment, pedig megpróbálta: „Franciska kérlek, Franciska nem érti ezt a dolgot, és olyan utálatos hozzám, ahelyett, hogy segítene.” „Mást nem parancsolsz? – kérdezte Franciska gúnyosan. – Csak a Franciska segítségét? Segít az, szívem, csak közöld, miben. Nem szeretnéd, hogyha hideg az ágy Anna házában, előzőleg megmelegítse villanyvasalóval, mint azon a tavaszi víkenden, mikor elromlott a hotelban a kazán? Vagy hozzon neked Franciska a patikából valami szert, ami fokozza a nemi teljesítményt? Esetleg beszéljen ő Annával, hogy mégis fogadjon vissza?” „Ez nem ilyen egyszerű! – kiáltott rá. – Azt hittem, te már felette vagy az ilyesminek.” – „Hülye! – kiáltotta Franciska. – Te idióta, te. Felette vagy alatta, nem mindegy? A szó is torz, a fogalom is álfogalom. Mihelyt más kell neked, már nem csalsz, akkor tennéd, ha nem engednéd el magad, és nem követnéd az új hívást, az volna csalás, ha akkor is rám gondolnál, mikor más köt le.” „Azt hittem, mást fogsz mondani, hogy megérted” – mondta Roland rosszkedvűen. Franciska nem volt hajlandó felelni többé, akkor otthagyta, nem is köszönt neki.

A minisztérium előtt tömeg volt. Nem emlékezett rá, hogy ebben az időben bármikor is azt érzékelte volna, hogy ez a tér üres, elképzelhetetlen volt, hogy a Bursa meg a katedrális között ne lessék százan meg százan így tizenkét óra körül a templomórán megjelenő, körben mozgó figurákat. Még zárva volt az óramű játékszerkezetét eltakaró, kettős aranyajtó, rápillantott a számlapra. Ha most továbbmegy, pár perccel hamarabb érkezik, mint kívánták, ha itt marad, s megvárja, míg kilépnek s körbejárnak a figurák, késik valamit. Azt érezte, az utóbbit választja. Ha Franciska – Franciska! – ennyire értetlen volt, mit várhat Totótól. Így is, úgy is kemény szavak fognak elhangzani, legalább lássa az ezredes, hogy ő nem fél, hogy az egész nem is érdekli túlságosan: kettőjük közül csak az ezredes izgathatja fel magát, ő már túl van azon az állapoton, amikor valami úgy istenigazában kihozhatná a sodrából. Megállt és várt.

Tömeg verődött köré, turisták, filmezésre készen, a melegben kivörösödött, vidám arcok. Valaki a lábára lépett, jólesett, hogy hirtelen szembefordultak vele, a karját simogatták, kérlelték, ne haragudjék – most kívánta a gyöngédséget. Onnan, ahol állt, jól látta a külügyminisztérium kelet-európai ügyosztályának ablakait, az ezredes erkélyét is, amely mögül valaki elhúzta a függönyt, mintha még több világosságot akarna a szobájába. Várj, Toto, várj türelemmel!

Az óra zengését egyszerre hallotta meg az idegen szavakkal, amelyeket olyan jól értett, Anna anyanyelvén szólaltak meg mögötte, egy vékony hang azt mondta: „Jézusmária, de gyönyörű!” Azt gondolta, most minden attól függ, mi lesz erre a válasz. Aki a nőnek felel, az kimondja, ami rá vár ma, holnap, valamikor. Hátranézett, mert a felelet késett. Két fiatal nő állt mögötte, egy elbűvölt és egy közömbös arcú, nézték az órát, de nem jött válasz, mert a közömbös képű nem felelt, pedig a vékony hangú megismételte a mondatát, mintha ő sem akarna belenyugodni abba, hogy nem méltányolják azt, ami neki tetszik. „Ez még semmi! – szólt oda neki Roland, és élvezte, hogy úgy ki tudja ejteni az e hangot már, ahogy ezek ott mögötte –, majd, ha kijönnek a figurák.” „Nahát! – csodálkozott a vékony hangú. – Azt hittem, csak ketten vagyunk itt onnan.” „Nem – nevetett Roland, most igazán nevetett, szívből –, hárman vagyunk, hárman.” A közömbös arcú gyanakodva figyelte, mert az r hang már nem volt tökéletes, és az n-t is elnazalizálta, de azért a közömbös arcú is mosolygott már egy kicsit, és Roland megint elnevette magát, mert arra gondolt, a lányok azt hiszik, most aztán megkezdődik valami, itt az idegenbe szakadt honfitárs, aki már nazalizál és raccsol, annak talán még pénze is van, miért is ne volna pénze, hátha elhívja őket ebédelni. Közben fenn megindult a játék, a kettős aranyajtó felpattant, és az angyal, kezében a kard, megnyitotta a menetet. Jött az angyal, rubintos kardja ide-oda suhintott, balján, láncra kötve, ott kushadt az ördög, az ördög guggolva araszolt ki, szomorú, megtaposott ördög volt. Utánuk Krisztus lépdelt, vállán kereszt, homlokán töviskoszorú, mögötte egy szamár, a szamarat a császár követte, koronáján szikráztak a kövek, palástját egy koldus markolta, egy kopasz, fiatal koldus. Aztán a menetet bezárta a halál, ő volt a legélőbb minden figura között, jó húsban levő, erős és derült halál volt, sokkal magabiztosabb, mint akár az angyal is. Megállt, lenézett a térre, felemelte a kürtöt, amit jöttében a háta mögött szorongatott eddig, és nagyot fújt belé. Nem volt kaszája, ez szabálytalanná és vonzóvá tette alakját. Aztán az arany ajtófélfák becsapódtak, és már csak a zene szólt. A lányok Roland után bámultak, mikor belevetette magát a tömegbe, mintha vízbe ugranék valami trambulinról, és elkezdett furakodni a minisztérium felé. Az ezredes az erkélyről jól látta, mint válik ki a turisták közül, s hogy lesi az úttest peremén, mikor tud átfutni az autók között. Becsukta az erkélyajtót, mielőtt még Roland átért volna.

Négy perccel múlt tizenkettő, mikor belépett Toto előszobájába, a fiatal férfi, aki fogadta, új alkalmazott volt, negyed éve, hogy utoljára az ezredesnél járt, még más vezette be. Most egyébként nem vezette be senki. Az ezredes nem kívánta fogadni, csak egy végzést adatott át neki, az irat a vádpontokat tartalmazta, és kiderült belőle, hogy ügyében a vizsgálat megkezdődött, a vádpontokra e hét csütörtökén délután három órakor a minisztérium zöld termében tartandó fegyelmi bizottsági ülésen válaszolhat, állásából egyébként felfüggesztették, a vizsgálat befejezését itt helyben, a fővárosban kell megvárnia. Az irat nem volt borítékban, csak szépen kétrét hajtották, a fiatal férfi, aki átnyújtotta, sugárzóan mosolygott, azzal a mosollyal, amelyet szintén tanfolyamon tanultak annak idején valamennyien, a rémes pillanatok számára fenntartott, bátor és biztató mosollyal. „A diplomatáknak nőorvosarcuk van” – közölte egyszer Anna. A fiatal férfi most pontosan úgy állt Roland előtt, mint a ginekológus,3 akihez elvitte Franciskát, és aki sajnálkozva, de tündöklő arccal közölte, az asszony nem alkalmas az anyaságra, de ettől persze még gyönyörű és harmonikus lehet az élet, és akadhat kis árva a famíliában, esetleg körül lehet nézni egy gyermekmenhelyen. „Te marha, te!” – mondta Roland Anna anyanyelvén, s a fiatal férfi változatlan derűvel nézett rá, mert Roland hangjában nem volt indulat, és amit mondott, az lehetett valami gyarmati szó is, valami olyan, hogy voodoo, vagy akár üdvözlés: aloha, aloha. Toto titkárát nem képezték ki Anna anyanyelvére. „Te marha, te!” – mondta Roland megint, majdnem gyöngéden, a fiatal férfi most már végképp nem tudta, mit kellene tennie. Megpróbálta pontosan artikulálni, utánamondani a hallott szöveget, hátha annyit jelent, hogy „sok szerencsét, jó napot”. Roland már az ajtóban volt, mikor sajnálkozón és engesztelőn utánakiáltotta: „Te marha, te!” „Merci! – intett vissza Roland. – Merci beaucoup!” 4 Ez már ismerős nyelv volt, szolgálati anyanyelv, úgy látszik, eltalálta, mit kellett mondania, Toto titkára ragyogott.

Jegyzetek

1Elméletben (latin).

2Szó szerint: mekkora lárma. Átvitt értelemben: sok hűhó semmiért (francia).

3Nőgyógyász.

4Nagyon köszönöm! (francia).

Tartalom

Vád

Védelem

Ítélet

Jegyzetek

Forgalmazza:

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Merriweather Sans – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0