Budapest, 2025

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Claire Keegan: Foster

Copyright © 2010, 2022 by Claire Keegan

All rights reserved.

Borítóterv © Faber

Borítókép: ‘Traditional Two-Storey House, Gola’ – Emma Cownie

Hungarian translation © Nemes Anna, 2025

© XXI. Század Kiadó, 2025

ISBN 978 963 568 622 3

ISSN 2560 1822

Ita Marcusnak

és David Marcus emlékének

1

Vasárnap, a clonegali reggeli mise után apám nem hazavisz, hanem Wexford belsejébe kanyarodik velem, a tengerpart felé, ahová anyám rokonsága való. Meleg, verőfényes idő van, az út mentén árnyékos foltok és váratlan zöldes fények. Átmegyünk Shillelagh falun, ahol apám elkártyázta a rövidszarvú vörös üszőnket, aztán elhagyjuk a carnew-i piacot, ahol az, aki elnyerte tőle, nyomban túl is adott a jószágon. Apám az utasülésre dobja a kalapját, letekeri az ablakot, és rágyújt. Én szétrázom a copfomat, hanyatt fekszem a hátsó ülésen, és nézek ki a hátsó ablakon fölfelé. Néhol sima kék az ég. Néhol felhők krétázzák össze a kéket, de többnyire inkább szédítő kuszaság van: ég, fák, rájuk firkált villanydrótok és köztük cikázó, hol előbukkanó, hol eltűnő, barnás kis madárrajok.

Nem tudom, milyen lesz Kinselláéknál. Magas asszonyt képzelek, fölém hajol, és friss tejet itat velem, tehénmeleget. Egy valószínűtlenebb másik változatban is látom: kötényben van, palacsintatésztát csorgat a serpenyőbe, és azt kérdezi, kérek-e még egyet, mint anyám, ha néha jó a kedve. A férfi se lesz magasabb nála. Bevisz a városba traktoron, és piros limonádét vesz nekem, meg csipszet. Vagy pajtát söpörtet velem, a mezőn követ szedet, parlagfüvet meg lósóskát gyomláltat. Látom, hogy valamiért a zsebébe nyúl, reménykedem, hogy egy ötvenpennyst vesz elő, de csak a zsebkendője az. Nem tudom, régi tanyán laknak-e vagy új, földszintes házban, budi van-e náluk vagy folyó vizes fürdőszoba vécével. Elképzelem, hogy más lányokkal egy sötét szobában fekszem, és olyasmikről beszélünk, amiket reggel már nem mondunk ki újra.

Szinte egy örökkévalóság telik el, mire a kocsi lassít, és befordul egy keskeny, aszfaltos útra, lelkesítő, amikor a kerekek átzötyögnek a marharácson. Kétoldalt szögletesre nyírt, sűrű sövény. Az út végén hosszú, fehér ház, előtte fák, ágaik a földet söprik.

– Apa – mondom. – A fák.

– Mi van velük?

– Betegek – mondom.

– Szomorúfűzek – feleli, és köszörül egyet a torkán.

Magas, fényes ablaküvegek tükrében látjuk magunkat, ahogy beérünk az udvarba. Én a szanaszét zilált hajammal úgy nézek kifelé a hátsó ülésről, mint egy cigánypurdé, de apám a volánnál pontosan olyan, mint az apám. Nagy vadászkutya járkál szabadon, bundáján a fák árnyékfoltjai. Rekedten, tessék-lássék vakkant egyet-kettőt, aztán leül a lépcsőre, és nézi az ajtót, ahová kijött a férfi. Szögletes a teste, ilyen férfiakat rajzolnak néha a húgaim, de a szemöldöke meg a haja is fehér. Egyáltalán nem olyan, mint anyám rokonai, akik mind magasak és hosszú a karjuk, úgyhogy eltűnődöm, nem rossz helyre jöttünk-e.

– Dan – mondja, és kihúzza magát. – Hogy s mint?

– John – mondja Apa.

Állnak, egy pillanatig néznek kifelé az udvarra, aztán az esőről beszélnek: hogy milyen kevés az eső, hogy mennyire kellene az eső a földnek, hogy a kilmuckridge-i plébános aznap reggel esőért imádkozott, hogy ilyen nyarunk még sose volt. Kis csend jön, apám köp egyet, aztán a beszélgetés áttér a szarvasmarha árára, a Közös Piacra, a vajhegyekre, a talajmeszezés meg a birkafürdő költségeire. Ez ismerős, ezt csinálják a férfiak beszéd helyett: csizmasarokkal kirúgnak egy kis rögöt a fűből, rácsapnak az induló kocsi tetejére, kiköpnek, szétterpesztett lábbal ülnek, mint aki fütyül mindenre.

Az asszony ügyet se vet a férfiakra, amikor kijön. Még anyámnál is magasabb, a haja ugyanúgy fekete, de rövid, olyan, mint egy sisak. Mintás blúz van rajta és bő szárú, barna nadrág. Kinyitja a kocsiajtót, kivesz és megpuszil. Felforrósodik az arcom az arcától.

– Utoljára a babakocsiban láttalak – mondja, hátralép és várja a választ.

– A babakocsi összetört.

– Mi lelte?

– Az öcsém talicskázott vele, és kiesett a kereke.

Elneveti magát, megnyálazza a hüvelykujját, és letöröl valamit az arcomról. Érzem az ujját az arcomon, puhább, mint anyámé, ahogy letörli azt a valamit. Amikor megnézi, mi van rajtam, az ő szemével látom a vékony kartonruhát, a poros szandált. Egy pillanatig egyikünk se tudja, mit mondjon. Az udvaron fura, finom szellő suhan át.

– Gyere be, kicsim.

Bevezet a házba. Az átjáróban pillanatnyi sötétség; amikor megtorpanok, ő is megtorpan. Belépünk a konyhai melegbe. Azt mondja, üljek le, érezzem magam otthon. A sütés szaga mögött valami fertőtlenítő, valami hipó. Az asszony rebarbaralepényt vesz ki a sütőből, és a padra teszi hűlni: bugyborékoló szirup, a karéjhoz sült, vékony tésztarétegek. Az ajtón hűs huzat árad be, de idebenn meleg van, nyugalom és tisztaság. A nyúlánk réti margaréták ugyanolyan mozdulatlanok, mint a nyúlánk pohárban lévő víz, amiben állnak. Gyereknek sehol semmi nyoma.

– Hát a mamid hogy van?

– Nyert egy tízest a lottón.

– Ne beszélj!

– De – mondom. – Mindenki kapott gyümölcszselét és fagyit, és a biciklire Anya új gumit vett, meg javítókészletet.

– Az nem akármi.

– Nem – mondom, és fejbőrömön újra érzem a fésű fémfogait meg anyám erős kezét, ahogy aznap reggel szorosra fonta a copfomat, miközben az új bébitől feszes hasa a hátamnak nyomódott. A tiszta bugyira gondolok, amit a bőröndbe rakott, a levélre, és hogy mit írhatott. Beszélgettek:

– Meddig tartsák ott?

– Ameddig nekik tetszik, nem?

– Ezt mondjam? – kérdezte apám.

– Mondj, amit akarsz. Ahogy mindig.

Az asszony most tejet önt egy zománcos kancsóba.

– Sok dolga lehet anyádnak.

– Várja, hogy jöjjenek és levágják a szénát.

– Még nem vágták le a szénát? – kérdezi. – Nem késő már?

Amikor a férfiak bejönnek az udvarról, egy pillanatra besötétedik, de mikor leülnek, kivilágosodik megint.

– Jóasszony – szól Apa, és kihúz egy széket.

– Dan – mondja az asszony, más hangon.

– Ezt a hőséget.

– Meleg van, szent igaz. – Az asszony hátat fordít, és a vízforraló kannát figyeli.

– Jól jönne a földnek pár csepp eső – mondja apám.

– Hát jó ideje nem esett. – Kinselláné a falra néz, mintha kép lógna ott, de kép nincs azon a falon, csak egy nagy mahagóni falióra két mutatóval meg egy nagy rézingával, ami ide-oda jár.

– Azért a szénára jó év volt. Soha ilyen jót – mondja Apa. – Dugig van a pajta. Majd betörte a gerenda a fejem, mire mindet behordtam.

Nem tudom, miért hazudik apám a szénáról. Általában olyasmit hazudik, ami jó lenne, ha igaz lenne. Odakint valahol messzebb bekapcsolnak egy láncfűrészt, zúg a távolban, mint egy félelmetes, nagy darázs. Jó lenne kint lenni és dolgozni. Nem szoktam meg, hogy egyhelyben üljek, nem tudok mit kezdeni a kezemmel. Egyik felem azt szeretné, ha apám itt hagyna, a másik meg azt, ha visszavinne oda, amit ismerek. Itt nem lehetek az, ami lenni szoktam, de az sem, ami lehetnék.

A vízforraló kanna gőzt ereget, aztán dübörögve felforr, és zajosan emelgeti az acélfedelet. Az ablakpárkányon fekete-fehér macska árnya suhan át. Lent, a kemény, tiszta konyhakövön elnyúlik az asszony árnyéka, majdnem a székemig ér. A férfi fölkel, a kredencből tányérokat vesz elő, kihúzza a fiókot, kést, villát, kiskanalat vesz ki. Lecsavarja a fedelet egy céklásüvegről, csészealjra állítja, mellé kis tálalóvillát tesz, aztán szendvicskrémet és salátaöntetet rak ki. Apám figyeli. Egy tálban finomra aprított paradicsom és hagyma kerül az asztalra, friss kenyér, piros cheddar sajttömb.

– És Mary hogy van? – kérdezi az asszony.

– Mary? Közeledik az ideje. – Apa elégedetten hátradől.

– A legújabb baba, gondolom, szépen erősödik.

– Ja – feleli Apa. – Az etetésük, az a gond. Folyton csak enne mind, ez se különb itt, nekem elhiheted.

– Ó, hát nem eszünk-e mi is sokat mind, amikor növünk? – kérdi az asszony, mintha ezt apám is tudhatná.

– Fog enni, de dolgoztathatod is.

Kinsella fölnéz. – Arra semmi szükség – mondja. – Más dolga nem lesz a gyereknek, csak hogy segítsen Ednának a ház körül.

– Szívesen látjuk a gyereket – visszhangozza az asszony. – Örülünk, hogy itt van.

– Kiesz majd benneteket mindenetekből – mondja Apa. – De jövő ilyenkorra már azt is elfelejtitek, hogy itt volt.

Amikor asztalhoz ülünk, Apa a cékláért nyúl. Nem használja a tálalóvillát, a magáéval szedi a tányérra. Lecsöppen a céklalé, vérzik tőle a rózsaszín sonka. Kitöltik a teát. Kis csend támad, míg eszünk és a kés-villa aprítja, ami a tányérunkon van. Aztán fölvágják a lepényt. Foltokban tejszín hull a forró tésztára.

Apámnak, miután engem leszállított és magát teleette, rágyújthatnékja támad, és aztán mehetnékje is. Ahogy mindig: evés után sehol sincs soká maradása, nem úgy, mint anyámnak, aki napestig meg másnap hajnalig képes beszélni. Apám legalábbis ezt mondja, bár tudtommal nem történt ilyen. Anyámnál minden a dolog: ott vagyunk mi, vajat kell köpülni, vacsorát főzni, mosogatni, fölkelni és misére meg iskolába készülődni, borjakat elválasztani, embereket szántásra-boronálásra felfogadni, pénzt beosztani, vekkert beállítani. De ez másféle ház. Itt van hely és idő a gondolkodásra. Talán még spórolt pénz is akad.

– Akkor én megyek is – mondja Apa.

– Mi hajt annyira? – kérdi Kinsella.

– Tűz a nap, és még le kell permetezni a krumplit.

– Most épp nincs burgonyavész – mondja az asszony, de azért föláll, veszi az éles kést, és kimegy a hátsó ajtón. Szeretnék vele menni, hogy amit levág, arról lerázzam a földet, és behozzam a házba. Míg odavan, jellegzetes csend kúszik be és magasodik fel a két férfi között.

– Ezt vidd el Marynek – mondja az asszony, amikor bejön. – Ki se látok a rebarbarából, mindegy, milyen évünk van.

Apám elveszi a rebarbarát, de sután áll a kezében, akár egy csecsemő. Egy szál leesik, aztán még egy. Apám várja, hogy az asszony fölszedje és a kezébe adja. Az asszony várja, hogy ő. Egyik se mozdul. A végén Kinsella hajol le érte.

– Nna – mondja.

Odakint az udvaron apám a hátsó ülésre dobja a rebarbarát, beül a volán mögé, és elindítja a motort.

– Sok szerencsét nektek – mondja. – Remélem, nem sok vizet zavar majd a lány. – Hozzám fordul. – Aztán vigyázz, be ne ess a tűzbe, te.

Nézem, hogy tolat, ráfordul a dűlőútra, és elhajt. Hallom a kerekek zökkenését a marharácson, aztán a sebességváltást meg a felbőgő motort, ahogy rátér az útra, amin jöttünk. Miért ment el úgy, hogy el se köszönt, hogy még azt se mondta, visszajön értem? Az udvaron átsuhanó váratlan, finom szellő most mintha hűvösebb lenne, és nagy fehér felhők vonulnak át a pajta előtt.

– Mi bánt, gyerekem? – kérdi az asszony.

Nézem a lábamat a szandálban. Piszkos.

Kinsella közelebb jön. – Mondd csak meg, mi bánt. Nekünk nyugodtan megmondhatod.

– Jóságos Isten, hát ez az ember csak nyargal el, eszébe se jut, hogy a te holmiddal mi van! – mondja az asszony. – Nem csoda, ha odavagy. Szitafejű egy ember.

– Sebaj – mondja Kinsella. – Hamar felruházunk.

– Jövő ilyenkorra már azt is elfelejtitek, hogy itt volt – utánozza apámat az asszony.

Egy pillanatra hangosan fölnevetnek, aztán elhallgatnak. Amikor bemegyek az asszony mögött, szeretném, ha mondana valamit, amitől megnyugszom. De csak leszedi az asztalt, fölveszi az éles kést, odaáll az ablak alá a fénybe, és a folyó víz alatt elmossa a pengét. Miközben tisztára törli és elteszi, engem néz.

– Na, leányzó – mondja –, azt hiszem, legfőbb ideje, hogy megfürödjél.

CLAIRE KEEGAN-t rövid prózája teszi különlegessé. 1999 óta irodalmi díjak sorát nyerte el szülőhazájában, Írországban, az Egyesült Államokban, sőt Francia~országban is. Kisregényei közül kettőt megfilmesítettek. Az egyik a jelen írás, a Foster, amelynek filmváltozata, a The Quiet Girl 2023-ban Oscar jelölést kapott. A másik többszörösen díjazott kisregény, a Small Things Like These (Ilyen apróságok) – amelyet magyarul szintén kiadónk adott közre –, film formában a Berlini Nemzetközi Filmfesztiválon mutatkozott be. A szerző három meghökkentő novellát tartalmazó kötete Már későn címmel ugyancsak a 21. Század Kiadó kínálatában olvasható magyarul.

1985, a karácsony előtti hetek egy ír kisvárosban. Bill Furlong szén- és fatelepén ilyenkor a legnagyobb a forgalom. Furlong lassan negyvenéves. Nap mint nap lelkiismeretesen teszi a dolgát. Egy szállítmányt a zárdához kell kivinnie, és ráébred valamire, aminek hatására át kell értékelnie
a múltját. Eltöpreng, vajon minden úgy van-e jól, ahogy van. A város polgárai, akiket az egyház tart a markában, mindenesetre hallgatnak.

Az év könyve – Times – New Statesman – Observer – Financial Times – Irish Times – Irish Independent

ORWELL-DÍJ

KERRY GROUP – Az év ír regénye díj

RATHBONES FOLIO-DÍJ – jelölés

DALKEY irodalmi díj – jelölés

Cathal Dublinban él, irodában dolgozik. Egy eseménytelen péntek délután nyugtalanság fogja el. Arra gondol, ha másként bánt volna Sabine-nel, egy egész életet leélhettek volna együtt. Hazamegy, csak a tévé van ott neki időtöltésül, és egy üveg pezsgő.

Első pillantásra úgy tűnik, Cathal estéje semmiben nem tér el a megelőzőektől és a rákövetkezőktől – de aztán kiderül, miért különleges ez a nap.

Claire Keegan mívesen mutatja be, hová vezet az empátia hiánya, a kicsinyesség, az önzés.

Az év könyve
Irish Times

„A csendes lány: csiszolt szépség és tömény erő.”
Guardian

„Súlyos és lebegő, dermedt és áramló dolgok mesteri kombinációja.”
Stephanie Cross, Times Literary Supplement

„A csendes lány az író tehetségének újabb bizonyítéka. Claire Keegan minimális eszközzel alkot maximálisat – minden sora leckét ad stílus és érzelem tökéletes alkalmazásából.”
Hilary Mantel

„Keegan mesteri stílusa Seamus Heaney korai költészetét és William Trevor novelláit idézi, de ez kötetről kötetre zártabb és lírikusabb. Korai írásainak sötét humora most átadta helyét egyfajta dús melankóliának, amely nyolcvannyolc oldalban találta meg tökéletes terjedelmét.”
Sameer Rahim, Daily Telegraph

„Keegan mindig kerüli a bűvészkedést és az újítást, de ez az írás az abszolút, vitathatatlan tökély: történetmondásának minden pillanata mellbevágóan hiteles… A csendes lány rabul ejti az olvasót, és kifacsarja a szívét.”
Stuart Hammond, Dazed & Confused

„Szépség, nyerseség, veszély és a magas művészethez illő törhetetlen gerinc… a realista Keegan az érzelmi zűrzavar leírásának mestere. A minden érzelgéstől mentes kisregény, amelynek csendjeit a legsérülékenyebb emberi pillanatok töltik ki, abban a finom ambivalenciában diadalmaskodik, amely a narrátor formálódó érzelmi intelligenciáját követi és alakítja.”
Eileen Battersby, Irish Times

„Ez a történet a határterületekről szól: arról, hogy van-e »hely és idő a gondolkodásra«, a titkolózás és a szégyen közti bizonytalan határvonalról, és arról, ahogy egy gyerek hirtelen észreveszi a különbséget a között, amit nyíltan ki kell mondani, és amire utalni is elég.”
Chris Ross, Guardian

„A csendes lány gyönyörű tempójú, finoman szőtt mese… Claire Keegan igazán belakta egy gyerek lelkét, és olyan történetet kerekített, ami az utolsó szó elolvasása után még sokáig velünk marad.”
Sunday Express

„Novellákra néha azt mondják, drágakő. Ez a darab olyan lírai, mint egy költemény, de annyira sűrű, hogy valójában egy miniatűr regény. Igazi kincs.”
Irish Independent

„A csendes lány lenyűgöző formai szépségek sorát vonul~tatja fel egy mély és erőteljes tehetség szolgálatában… Claire Keegan bebizonyítja az olvasónak, hogy egyszerű történet nincs, és hogy művészet nélkül nincs élet.”
Richard Ford

„Kevés olyan érzelmi súlyú írás akad a mai ír irodalomban, mint annak a wexfordi kislánynak a novella hosszúságú története, akit a nyárra rokonokhoz küldenek… Bármilyen korú olvasót lebilincsel, az első betűtől az utolsóig.”
The Times

TARTALOM

1

2

3

4

5

6

7

8

Köszönetnyilvánítás

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Dezsényi Katalin

Előkészítés Tomka Eszter

Korrektúra Bérci Ágnes

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License