KIRÁLY ELLA

AZ IGAZSÁG TÜZE

Könyv Guru

Budapest, 2024

Zoé egy csendes kis faluban éldegél, ahol tündértársaihoz hasonlóan mezőgazdasággal foglalkozik és kiképzésekre jár. Ám egy napon, amikor Wirdinbe, a fővárosba hívják, hogy a királyt szolgálja gárdistaként, sorsa váratlan fordulatot vesz.

Összebarátkozik öltöztetőjével, Leával, akinek segítségével már az első bálon elvarázsolja a herceget, akivel egyre több időt tölt. De hiába talál barátokra, titkát még előlük is el kell rejtenie.

Egyik kalandja során, amikor az erdőbe indul lovával, Andromedával, váratlanul egy olyan személybe botlik, aki miatt fenekestül felfordul az élete.

Király Ella 2006-ban született a Vajdaságban. Képzőművészetet tanul, emellett számos más dologban – sport, zene – is tevékenykedik, de mind közül a regényeiért dolgozik leginkább.

AZ IGAZSÁG TÜZE

1. | 2. | 3. | 4. | 5. | 6. | 7. | 8. | 9. | 10. | 11. | 12. | 13. | 14. | 15. | 16. | 17. | 18. | 19. | 20. | 21. | 22. | 23. | 24. | 25. | 26. | 27. | 28. | 29. | 30. | 31. | 32. | 33. | 34. | 35. | 36. | 37. | 38. | 39. | 40. | Szereplők | Kiejtés-útmutató | Köszönetnyilvánítás

A legjobb barátnőmnek, aki azt sem tudta, mi van készülőben.

És a szüleimnek, akik megengedték, hogy mindenemet ennek a könyvnek szenteljem.

1.

Bevezetés

Szépen sütött a nap, tökéletes idő volt az aratáshoz. Az elnyúló, aranyló búzamezőkön több hegyes fülű tündér kaszált. A meleg, augusztusi idő megizzasztotta a tündéreket, de ők keményen dolgoztak, hiszen ez a munka hozta a falunak a legtöbb pénzt, ebből éltek egész évben.

A létrán állva egy tejfelszőke lány gondosan pakolta a fáról a gyümölcsöket kosarába, míg társait kémlelte, akik munka közben hangosan beszélgettek. Két tündérfiú sokszor felé pillantott, és suttogtak valamit egymásnak. Sok más lánnyal ellentétben őt hidegen hagyta, hogy férfiak érdeklődnek iránta. Szinte minden fiatal tündérnek volt már párja, miután betöltötte tizenötödik életévét. A jövőjüket tervezték, még ha később szét is mentek, és nem közösen élték le az életüket.

Az aratás már majdnem véget ért. A fiatalokra nézett, akiknek kezdődött a kiképzés. Függetlenül attól, hogy náluk, a faluban béke honolt, számítani lehetett rá, hogy kitör a háború, és tombol majd az erőszak, ezért katonákra volt szüksége a hazájuknak. A lányoknak és a fiúknak külön tartották az edzéseiket, ugyanakkor néha együtt is gyakorolhattak, hogy a férfiak megtanuljanak nőkkel harcolni, és ugyanígy fordítva.

A tündér, aki kosarával a kezében megindult a létráról lefelé, hűvös tekintettel indult a kiképzésre. Szigorúan előre nézett, hogy senkivel ne alakuljon ki szemkontaktus. A falujában lakó tündérek őt másnak tartották. Mindenki félt tőle, mert a többiekkel ellentétben ő egyedül élt, és nem voltak barátai. Ezt egyáltalán nem bánta.

Mindkét nemnél észre lehetett venni a legjobbakat és a legrosszabbakat a kiképzéseken. A szőke lány az előbbiek közé tartozott, kimagaslóan tehetséges volt a többiekkel szemben, meg sem közelítette senki a teljesítményét. A tanárai nem tudták megállni kérdések nélkül, és arról faggatták, hogy honnan tanult meg így harcolni. A lány mindig hallgatott, vagy kitért a válasz elől. Be kellett látnia, hogy valóban senki sem tudta őt lekörözni. A tudás forrását azonban mások számára homály fedte.

Nemcsak a késhajigálásnál volt ő a legügyesebb, hanem közelharcban, vívásnál, illetve futásnál is. Elképesztő kondícióval rendelkezett. Mára tervezték az íjászatot. Tartott tőle egy kicsit, bár az ment neki a legjobban.

A két fiú teljesített a legjobban a férfitündérek közül, épp ezért gondolták úgy, hogy nekik jár a legjobb lány. A fejükbe szállt a dicsőség, mint ahogyan általában ez történni szokott. A kelleténél magasabbra szárnyal az egójuk, és ezt nem veszik észre.

– Hova igyekszel? – lépett hozzá Kristian, aki a második volt a ranglétrán. – Elkísérjünk?

A lány szóra sem méltatta, csak haladt tovább.

– Figyelj csak! – állta el az útját Davis, aki a legkimagaslóbb férfitanoncként volt ismert. – Mit szólnál, ha eljönnél a társaságunkkal az erdőbe? Sütögetnénk egy jót, és beszélgetnénk, csak hogy jobban megismerjük egymást.

A lány kikerülte volna, de Davis ismét elé állt. Nagyon unta már a fiút.

– Kösz, nem. Más dolgom akadt.

Tulajdonképpen nem is hazudott.

– Azért annyira sürgős biztosan nem lehet, hogy ne tudd velünk elütni az időt. A legjobbaknak meg kell ismerniük egymást, de megtörténhet, hogy egy kicsit belenyúlna az éjszakába – vigyorgott Kristian, ám amikor meglátta Davis pillantását, egyértelműen a tudtára adta, hogy ő akarja elvinni a lányt a társaságba.

– Kicsit lazulnánk a többiekkel meg táncolnánk. Mit szólsz?

A lány válaszként kivillantotta hegyes fogait.

– Nem akarok egyikőtökkel sem elmenni sehová, rengeteg dolgom van otthon. Kérjetek fel olyan lányokat, akik buknak az ilyen szívtiprókra, mint ti! Nem kell sokáig keresgélnetek – intett egy csapat lány felé, akik ingerülten figyelték a beszélgetésüket, de amint a fiúk odapillantottak, rögtön hívogatóan mosolyogtak, mintha azt mondanák, hogy kérdés nélkül elmennének velük bárhová.

A lány kihasználta az alkalmat, és kitért a fiúk útjából.

– Zoé! Egyszer úgyis az enyém leszel! – kiáltott utána Davis, ám a lány hátra sem fordulva mutatott neki valami otrombát, amire felháborodott morgás volt a válasz. Már ezért megérte.

2.

Zoé átöltözött a sárkunyhójában, miután megigazította a nádtetőt. Nem volt neki sok ruhája. Volt egy, amiben a kiképzésekre járt, egy, amiben dolgozni ment a földekre, egy, amit otthon viselt, valamint a hálóruhája.

Sok fiatal lány kiöltözött a mindennapokra is, csak hogy illegessék magukat a fiúk előtt. A lányok megkeresett pénzük nagy részét abba ölték, hogy fogamzásgátló szereket vegyenek.

Zoé volt a fekete bárány, mert másokkal ellentétben nem hordott csinos ruhákat. Csizmán, ingen és nadrágon kívül nem vett fel mást. Általában egy bő, fehér inget, tapadós, sötét nadrágot, illetve hosszú szárú, sötét csizmát viselt. Ma sem nézett ki másképp. Kócos copfba fogta haját, amit napközben laza fonatban hordott.

A mai nap elengedhetetlen kelléke volt a kesztyű az íjászathoz, hogy a húr fel ne sértse a kezét. Sokan kölcsönöztek mára kesztyűt, ám neki erre nem volt szüksége. Ezt az egy dolgot örökölte az édesanyjától. A kesztyű már szörnyen rossz állapotban volt, de nem tudta rávenni magát, hogy kidobja. Fájón gondolt vissza a szüleire, de aztán mindig azzal vigasztalta magát, hogy büszkék lennének rá, ha élnének. Egyedül tartotta el magát a kis kunyhójában, művelt volt, a legjobb a kiképzéseken vett részt, és keményen dolgozott minden egyes nap.

Szomorúan nézett a szekrényében heverő íjra és nyilakra, búsan konstatálta, hogy ma nem a saját eszközeit fogja használni. A kellékeket mindig ott kapták, hiába volt meg neki minden fegyver, amire szüksége lett volna az órákon. Tőr, kard, íj, vesszők. Egyiket sem vitte magával. A falubeliek nem is tudták, hogy ilyenek lapultak a szekrényében. Nem is kell, hogy tudják, gondolta magában.

Végignézett a kis lakásán. Őszintén belegondolva, mindent magáénak tudhatott, ami kellhetett a túléléshez: volt egy ágya, asztala székekkel, szekrénye, könyvespolca, tűzhelye. Ezeket mind maga szerezte be sokévnyi kemény munka után, és nem is kellett neki más. Nem volt neki szüksége barátra, sem szép ruhákra, jól érezte magát egyedül. Vagy csak még nem találta meg az igazit. Úgysem tart minden örökké, ezt tapasztalatból tudta. Egy nap minden meg fog változni. Az már a sors akarata, hogy jobb lesz vagy rosszabb.

*

Felsorakozott az összes lány és fiú. Zoé reménykedett abban, hogy ma is külön tartják meg az órájukat, ám csalódnia kellett. Most el kellene játszania, hogy nem tud íjjal lőni, de képtelen rá. Sok mindent el tudott és el is hallgatott, de a harci tehetségét nem fogja, ezt már sok éve eldöntötte. Ha már megtanították rá, élni is fog vele.

Már az is kellemetlen dolognak számított, hogy nem a saját íját foghatta a kezében, és nem a saját tegeze simulhatott a hátához. Nem tudta nem észrevenni Davis nyegle mosolyát, de nem reagált rá semmit. Tudta, mi lakozott a tündér fejében, de nem érdekelte. A férfi igazán rendíthetetlen volt, és ha valamit a fejébe vett, akkor ezt meg is valósította. Ez valójában egy igen jó tulajdonság lett volna, ha nem Zoét akarta volna levenni a lábáról.

– Sok dolgot megtanultatok már – járkált fel-alá Aurora tábornok. A nő nem sokkal lehetett idősebb a jelenlévőknél, mégis harcolt már csatában, ahol egy éktelen sebet szerzett gyönyörű arcára. A seb nem csúfította el, inkább csak különlegesebbé tette, tudatta mindenkivel, akivel szembetalálkozott, hogy az élet igenis kemény, nem egy habos sütemény. – Én tartom a mai órát. A fiúk tábornoka nem lesz itt, ezért fogom én felügyelni mindkét nem óráját. Az íjászat nemcsak az erősségen alapul, hanem a kitartáson, összpontosításon és a célzáson. Nagyon nagy koncentrációt igényel és tökéletes látást. Mivel a tündéreknek kifinomultak az érzékszervei némely más teremtménnyel szemben, ezért ez nem probléma számotokra, ám a többi tudnivaló okoz némi nehézséget. Az íjászatra születni kell. Azt nem lehet úgy megtanulni, mint írni, olvasni. Nem mindenki képes rá, csak fejleszteni lehet, ha van hozzá tehetséged. Nem mindenkinek lesz az erőssége, ezt garantálom. Ez az utolsó pont, amit át kell vennünk az eszközök használata terén, utána jön az ökölharc. Lesz olyan alkalom az életben, amikor nem lesz semmilyen fegyver a közeletekben, ezért foglak erre is megtanítani benneteket. – Itt megállt a monológjában, és körbepásztázta a jelen lévő személyeket. – Nem is húznám tovább a szót, kezdeném a bemutatóval.

Helyeslő morgás volt a válasz. Zoé figyelte a többiek reakcióját, mindenki újoncként hallgatta a tábornokot. Ebből a tündér azt szűrte le, hogy senki sem tud rajta kívül lőni. Lehet, hogy volt pár amatőr, de a többség zöldfülű.

– Először megmutatom, aztán a kezetekbe veszitek az íjat és egy vesszőt, aztán megnézem, hogy elsőre ki mennyit tud.

A tanárnő a húrra helyezte a vesszőt, felemelte az íjat, kihúzta a húrt, célzott, és lőtt. Pontosan a tábla közepét találta el.

– Természetesen ez egy egyszerű bemutató volt, a csatamezőn a mozgó ellenséget kell letarolnotok anélkül, hogy a saját társatokat sebesítenétek vagy ölnétek meg – járkált fel-alá. Olyan karizmatikus volt, hogy a jelenléte tiszteletre utasított minden létező tündért, akivel csak szembe találta magát. – Vegyétek fel a mögöttetek álló íjat! Tíz személyenként van egy céltábla, próbáljátok meg a közepét eltalálni! Kivételesen nem fogok senkit lehordani, ha nem csinálja jól, mivel ez lesz az első próbálkozás.

A nő a tér jobb oldalára sétált, hogy ne legyen senkinek sem az útjában.

– Egy, két, há’ – nyílzápor mindenfelé. Volt, aki a földet találta el, akadt, aki egy fa ágának repítette, de olyan is volt, aki el sem tudta lőni, hanem a lába mellé esett a vessző. Egyedül Zoé talált bele a céltábla közepébe.

Minden szem rá szegeződött. Zoé leengedte mindkét kezét, és végigsiklott a tekintete a sok tündéren. Mindenki tátott szájjal bámulta. A tanárnő szintúgy rámeresztette sötét szemét. Nem kellett hozzá nagy tudás, hogy rájöjjenek, Zoé már nagyon régen megtanult lőni.

– Ez meg mi volt? – kérdezte döbbenten a tábornok.

Zoé nem válaszolt, csak megrántotta a vállát, mintha azt mondaná, hogy semmiség.

– Öt perc szünet – kiáltotta a tanító, mire a tömeg azonnal morgolódni kezdett, aztán Aurora tábornok gyors léptekkel odament Zoéhoz. Karon ragadta, és félrevonszolta, hogy senki se hallja őket.

– Ez meg mi volt? – tette fel ismét a kérdést.

– Kilőttem a vesszőt az íj segítségével – felelte Zoé.

– Kilőtted a vesszőt az íj segítségével? – ismételte meg tágra nyílt szemmel. – Te nem csupán kilőtted a vesszőt az íj segítségével, hanem tökéletesen beletrafáltál a céltábla közepébe, méghozzá az első órán! Sejtettem, hogy veled valami nincs rendben – tűnődött el. – Már korábban is észrevettem, hogy ügyesebb vagy, mint a többi. Sőt, te már mindent tudsz régebbről. Honnan tanultál meg ennyi mindent? Valaki tanított téged?

– Nekem ez ugyanúgy az első órám, mint mindenki másnak – felelte.

– Kik a szüleid? – tette fel váratlanul a kérdést a tanárnő. – Velük élsz? – Aurora tábornok Zoé életének legfájdalmasabb részébe kérdezett bele.

– A szüleim meghaltak. Egyedül élek – vágta rá rendíthetetlen nyugalommal.

– Egyedül élsz? Ilyen fiatalon? – hitetlenkedett.

– Miért, te kivel élsz?

– Én, kedves, hallgatag tanítványom, egyedül élek.

– De te is fiatal vagy – bukott ki Zoé száján, pedig tudta, hogy nem volt fiatal a nő. Sőt, inkább arra gondolt, hogy halhatatlan a tábornok.

– Én, Zoé, nem vagyok fiatal. Már elmúltam százéves. Jól tartom magam, mi? – nevetett. – Ezt a halhatatlanságnak köszönhetem – magyarázta, mintha nem lett volna nyilvánvaló. – A halhatatlanok nagyon sokáig élnek, és még én is fiatal vagyok. Az én tábornokom, aki engem tanított, négyszáz évesen ismert meg. Szerencsétlen elesett egy csatában körülbelül ötven éve, de legalább dicső halált halt. Róla sem lehetett megállapítani, hogy elmúlt háromszáz – viccelődött.

Hosszú csend következett. A halhatatlanok nagyon megritkultak az évszázadok során, vagy összeálltak halandókkal, és nem mindegyik gyermekük örökölte a halhatatlanságot, de úgy látszik, hogy Aurora szerencsés vérrel született.

A tábornok bizonyára azt várta, hogy Zoé törje meg a csendet, ám ő erre nem volt hajlandó, így neki kellett ezt magára vállalnia.

– Mikor haltak meg a szüleid?

– Nagyon kicsi voltam, már nem is emlékszem rájuk. – Ez részben hazugság volt. Tökéletesen emlékezett még ennyi év után is az anyja szemére, az apja hajszínére…

– Szóval, nem emlékszel rájuk. És mondd, mit csinálsz egy átlagos napon?

Zoé nem értette, miért kérdez tőle ilyet, de inkább nem akart válaszolni erre a kérdésre. Nem mondhatott teljes hazugságot, mert ennyi év után már olyan fejlettek a halhatatlan tündérek érzékszervei, hogy megérzik a hazugság szagát.

– Hajnalban el szoktam menni futni. Általában az erdőben ülök egy fán, és figyelem a madarakat, mert jó dolog tudni, melyik madár milyen hangot ad ki, hogy néz ki… Aztán elmegyek a földekre, mint mindenki más, aratok, gyümölcsöt szedek, kapálok. Majd ezek után jövök ide, a kiképzésekre.

Ügyesen felelt. Nem hazudott, ugyanakkor nem mondta el a teljes igazságot sem. Az elhallgatás nem számított hazugságnak, ezáltal nem árasztott olyan szagot, ami lebuktathatta volna. Mennyire jó, hogy mindezeket megtanulta, amikor kicsi volt!

– Értem – szólt a nő hosszú hallgatás után. – Akkor bizonyára a véredben lehet, hogy ilyen tehetséges vagy. De, mivel a szüleid meghaltak, és nem emlékszel rájuk, ezért nem tudom megkérdezni sem anyád, sem apád. Elmehetsz – intett a fejével a többiek felé. – Vegyétek a kezetekbe ismét az íjat! Kezdem magyarázni a tudnivalókat.

*

Zoénak unalmas volt az óra, az elhangzottakat már mind elsajátította. Látható volt, hogy kik azok, akik ügyesek, és kik azok, akik nem fogják sokra vinni. Kristian és Davis igen gyorsan fejlődött, ezt el kellett ismernie.

A tanárnő továbbra is rosszallóan méregette. Biztos volt benne, hogy valamit eltitkol előle a lány, csak azt nem tudta, mit. Tíz óra volt, mire Zoé hazaért. Ledőlt az ágyra, mert függetlenül attól, hogy ő már minden tudást elsajátított, nagyon kifárasztotta magát, hiszen reggel óta talpon volt. Míg a munka hét órakor kezdődött a földeken, ő már négykor talpon volt.

Minden egyes nap az erdőben gyakorolt. Bemelegített, aztán futott pár kilométert, majd elkezdte az edzést. Fehér pacákat festett a fákra, hogy oda hajigálja a tőröket vagy a vesszőket, amikor íjászkodott. Így vadászta le az állatokat, amiket később elkészített ebédre. A bogyókat is itt szedte össze, ezért nem ment a piacra pénzt költeni. Spórolt, ahol tudott.

Miután befejezte az edzést, a közeli patakhoz ment. Ivott pár kortyot, majd levetette ruháit, hogy lemossa magáról az izzadságot. A patak elég mély volt ahhoz, hogy fürödni lehessen benne, ugyanakkor nagyon hideg is, ezért tökéletesen fel lehetett benne frissülni.

Zoé nem volt szégyenlős, mégsem akarta, hogy bárki meglássa ruha nélkül. Nem félt megmutatni magát, csak nem akarta, hogy azt a furcsa heget lássák, ami az egyik melle alatt húzódott. Ezt a sebet még gyerekkorában szerezte, és nem volt kedve magyarázkodni arról, hogyan került oda.

Miután kijött a vízből, kiült a partra, hogy megszáradjon a napon. Miközben a meztelen keble alatt húzódó sebet kémlelte, a madarak csicsergését hallgatta. A mellette álló fára leszállt egy madár, ezért Zoé halkan fütyült egy dallamot, amit a kismadár utánzott. Kinyújtotta a kezét, és a kanári rászállt. Zoé mosolyogva megsimogatta, majd hagyta, hogy elrepüljön.

Elgondolkodott. Honvédiában sok kis falu létezett, beleszámítva Maritát, ahonnan egy barátja sem volt. Miért ne szerezhetne barátot másik faluból? Egyszer majd meg kéne találnia az élettársát. Szereznie kell valakit, akitől gyereke lehet, akivel leélheti az életét. Nem akart örökre magányos lenni. Nem panaszkodott. Úgysem tart minden örökké – emlékeztette magát mindennap. Egyszer minden meg fog változni. Az már a sors akarata, hogy jobb lesz vagy rosszabb.

Felkelt a földről, felvette a ruháit, majd odament ahhoz a fához, ahová a fegyvereit rakta. Ha valaki meglátná, megkérdezné, hogy miért edz külön, ha eredetileg is vannak órái a faluban. Azért, mert jobb akarok lenni, mint a többi. Ha egyszer háborúba indulok, nem lesz elég annyi gyakorlatozás, amit a kiképzésen végzünk.

Végül is, igaza volt. Honvédiában minden egyes településen bevezették a kiképzéseket, amikor a tündérek elértek egy bizonyos kort. Ez nagyon jó ötletnek tűnt, katonát neveltek minden fiatal polgárból. Az alapszintű kiképzés után várható volt, hogy nem lesz olyan sok halott, és akár még a seregbe is besorozhatnak pár tündért. Mert hiába híresztelték, hogy nem fog kitörni a háború, a jelek szerint afelé tartottak.

Érdekes volt Zoé számára, hogy itt nők is harcolhattak. Perközben, a boszorkányok országában csak nők éltek. Illetve, a tündérek szerint nem számítottak nőknek, de biológiai szempontból igen. Minden évben ide kérették a környező országokból a férfiakat egy hónapra, hogy boszorkányivadékokat tudjanak nemzeni, és ne haljanak ki. Ha netán fiú tündér született, akkor azt odaadták a szomszédos ország lakóinak. Ezt megírták az ősi könyvükben is. Ez volt az egyedüli dolog, ami nem volt kegyetlenség a boszorkányok részéről.

Uraldiában csak férfi katonákat soroztak be. Ott egyáltalán nem volt egyenrangúság, a nők csak otthon ténfereghettek a ház körül, de volt néhány kivételes eset. Például varrodákban, cukrászdákban, piacokon dolgozhattak nők, esetleg elhelyezkedhettek cselédekként tehetősebb embereknél, illetve a palotában, de többnyire rendben tartották az otthonukat, gyereket neveltek, illetve főztek az uruknak.

Lappantában nem is nagyon léteztek katonák, ott szinte semmit sem hallottak felőlük. Csak testőrök dolgoztak a palotában, vigyáztak az uralkodóra. Azon a szigeten béke honolt. Tenger vette őket körül, és senki sem volt olyan ostoba, hogy megtámadjon egy olyan országot, amit víz vesz körül.

A Senki-földjén meg senki sem tudta, mi a helyzet. Micsoda szójáték! – kuncogott magában Zoé. Ezt a területet az Obar-hegység választotta el a rendes világtól, még évszázadokkal ezelőtt száműzte oda a „gonosztevőket” Lóránt király az istenek sugallatára, amikor még csak egy ország létezett. Szinte egyik napról a másikra azon a területen gyűlt össze az összes gonosz lény.

Később Lóránt király két fiára, Nataniel és Manil hercegre hagyta országát. Manil herceg elmebeteg lett a gyásztól, amikor az apja meghalt, ezért Nataniel megölette, a saját érdekében. Az apja és a fivére iránti szomorúság miatt lemondott a trónról, és öt részre osztotta a világot: Lappanta, Uraldia, Perköz, Honvédia és Senki-földje. Az utóbbinak nem volt uralkodója, hiszen csak amolyan börtönként létezett. Lappanta fővárosa Finnter lett, Uraldiáé Keszty, Perközé Kelte, Honvédiáé Wirdin.

Zoé felszedte a fegyvereit, majd visszament a faluba. Egy macska ügyességével osont be a kunyhójába, nehogy észrevegye valaki fegyverekkel a kezében, majd csendesen becsukta az ajtót.

3.

Zoé keményen dolgozott a tűző napon, mint ahogyan mindenki más is. Ma az egész falu azon fáradozott, hogy mihamarabb készen legyenek az aratással, hiszen elviselhetetlen volt a hőség. Minden év legmelegebb hónapjaiban keresték meg az egész évi pénzüket, hiszen még Wirdinben is az ő gabonájukból készítették a kenyeret, amit a király fogyasztott.

Zoé egyszer csak arra lett figyelmes, hogy valaki fölötte áll, és árnyékot vet rá. Felpillantott, és Davis kurafi arcát látta maga felett. A nemtetszését egy hangos horkantással adta a férfi tudtára, majd visszafordult a kalász felé.

– Figyelj csak! – kezdett bele a tündér. – Elnézést kérek a tegnapi miatt, nem voltam udvarias. Szóval, feltenném ismét a kérdést. Van kedved ma velem ismerkedni, hogy legközelebb együtt mehessünk?

Igyekezett, de Zoét nem tudta meghatni. A lány fáradtan felnyögött, ledobta a kaszáját, felegyenesedett, és a tündér szemébe nézett.

– Figyelj, Davis! Tudom, hogy a ti körötökben egy trófea vagyok, és valójában minden lány az, de rohadtul nem lehet engem elnyerni. Akármennyire is hihetetlen, nem vagy az esetem.

– Akkor milyen az eseted? Mondd meg! Olyan, aki szőke? Netán izmosabb, mint én? Vagy inkább…

– Olyan, aki befogja a száját, és hagy dolgozni – vigyorgott rá gonoszul Zoé, és tovább aratott. – Na, az olyanokat nagyon szeretem.

Davis sértődötten elment, miközben valami olyasmit motyogott, hogy „úgyis az enyém leszel”.

Jó vicc, gondolta Zoé.

*

Ma jobban telt a kiképzés, mert külön edzettek a lányok és a fiúk. Leginkább csak gyakoroltak, ezen az órán nem volt annyi szövegelés. Aurora tábornok azt mondta, hogy holnap már az eddig tanultakat fogják fejleszteni, nehezítenek a technikán.

Zoé megint későn ért haza, de most nem dőlt rögtön az ágyba. Összepakolt a kunyhójában, letörölgette a port, felsöpört, és leporolta a hamut a tűzhely körül. Igazán ráfért a takarítás a kunyhóra.

Rápillantott a gyér könyvespolcára: nem volt sok könyve, csak a legfontosabbak: Honvédia gyógynövényei, Szakácskönyv kezdőknek, A tündérek történelme, A vadászat szabályai, Hogyan sajátítsuk el harctudásunk?, A Volg vulkán kitörése és törzsének múltja.

Régen nagyon szeretett olvasni, most viszont nem tudott rá elég időt fordítani, és nem akadt túl sok felesleges pénze. Az idő múlásával, ha már nem fog ilyen szegényes körülmények között élni, talán majd ismét talál időt kedvenc elfoglaltságára.

*

Korán elaludt. Reggel fáradt volt, tovább akart volna pihenni, de felkelt, hogy elmenjen gyakorolni.

Felöltözött a tegnapi ruhájába, és magával vitte a hálóingjét meg pár ruháját, hogy edzés előtt kimossa őket. Valójában nem is azért gyakorolt, hogy egyre jobb legyen, egyszerűen így tudta levezetni a feszültséget, amivel nap mint nap szembenézett.

Amint odaért a patakhoz, belemártotta az egyik ruháját a vízbe, majd szappannal dörzsölni kezdte. A munkásruhája olyan mocskos volt, hogy azt kétszer is ki kellett mosnia.

Miután kész lett, futott pár kört, majd a késhajigálás következett. Kicsit gyakorolt az íjjal, majd lőtt egy nyulat, amit ebédre tervezett megsütni. Miután megnyúzta az állatot, visszament a patakhoz, hogy megmosakodjon. Levette a ruháit, majd belement a jéghideg vízbe. Amint befejezte a hajmosást, kiült a víz mellé száradni, aztán visszament a kunyhójába.

Csendesen végigsétált a házak mögött a faluban. Amikor belépett az ajtón, majdnem elejtette a fegyvereit meg a nyulat. Valaki várta bent.

*

– Szervusz, cicabogár – köszönt neki ravasz vigyorral Davis.

Zoé tátott szájjal bámult a tündérre. Ezt sehogy sem lehet levakarni?

– Te meg hogy kerülsz ide? – kérdezte. Nem próbálta elrejteni a fegyvereket, inkább belépett a kunyhóba, és becsukta maga mögött az ajtót.

– Hát, tudod, az volt – kezdte, miközben diadalittasan csillogott sötétbarna szeme –, hogy éppen felébredtem, kinéztem az ablakon, és mit láttak szemeim? – kérdezte cinikusan. – Az okos, ügyes, gyönyörű Zoé – minden egyes szónál közelebb lépett hozzá – fegyverekkel a kezében araszolt csendben az erdő felé. Így hát követtelek. – A férfi már csak pár lépésre állt tőle. Zoé megpróbált nem a legrosszabbra gondolni. – Először azt láttam, hogy kimostad, majd kiterítetted a ruháid. Milyen aranyos! Aztán futottál pár kört. Itt már kezdtem megunni, hogy utánad jöttem, gondoltam, visszamegyek aludni. De aztán – ekkor már csak pár centire állt a lánytól – elkezdtél késeket dobálni. Mindet tökéletesen a fehér foltokba dobtad. Majd íjászkodtál egyet. Bámulatos, hogy milyen könnyedén eltaláltad azt a nyulat! És aztán fürödtél egyet – idegesítő vigyor ült ki az arcára. – Mit ne mondjak, le sem tudtam rólad venni a szemem! De, ami még érdekesebb, az a heg a melled alatt.

Davis oda akart nyúlni a sebhelyhez, amit az ing gondosan eltakart. Zoé gondolkodás nélkül ellökte a kezét, de továbbra is farkasszemet nézett vele.

– Nem is tudom, honnan származhat. És azt sem tudom, hogy honnan vannak azok a fegyverek. Ugye tudod, hogy bármikor beköphetlek?

– Ugye tudod, hogy bármikor kibelezhetlek? Hidd el, nem először csinálnám – rezzenéstelenül állta a tündér tekintetét, míg beletúrt sötétbarna hajába.

– Van egy ajánlatom a számodra – sétálgatott Davis Zoé körül. Nem hitt a lánynak, pedig ő nem blöffölt. – Csinálhatjuk azt, hogy te szépen a barátnőm leszel, én pedig nem mondok senkinek semmit. – Halkan belesuttogott a lány fülébe. – Mit szólsz?

– Azt, hogy nem – felelte Zoé, miközben a könyökével gyomorszájon vágta a fiút. Nem kapott nagyot, pedig megérdemelte volna. Milyen ajánlat ez? Látszott, hogy Davist otthon még mindig taknyos gyerekként kényeztették. – Undorító féreg vagy, Davis! Megmondtam, hogy nem egy trófea vagyok, akiért versengeni lehet, és undorító, hogy követtél; undorító, hogy megnéztél, amíg fürödtem; és undorító az is, hogy idetoltad a képed, és ilyen dolgokkal zsarolsz! Megmondtam, simán kibelezhetlek. Te védtelen vagy, míg nekem tucatnyi fegyverem van. Mire megmukkannál, egyszer csak azt vennéd észre, hogy elvágtam a torkod – fejezte be egy vigyor kíséretében.

Davis összegörnyedve, a hasát tapogatva ment ki.

– Ezt még megbánod! – köpte.

– Ó, hidd el, már meg is bántam, hogy hozzád értem – bólogatott Zoé. – Ha egy mukkot is szólsz, esküszöm, hogy kibelezlek.

*

Zoé egy csepp jelét sem mutatta a félelemnek, pedig valójában reszketett. Az évek során megedződött, nagyon nehezen lehetett megtörni. Még sok évvel ezelőtt eltervezte, hogy senkinek nem beszél a múltjáról, és ehhez tartotta is magát. Bizonyára Davis megtudta, hogy van egy heg a melle alatt, de azt nem tudta, hol szerezte, mégis úgy érezte, hogy feltárta a titkok kamráját. Kimagyarázhatná, miért voltak nála fegyverek, mondhatná, hogy örökölte a szüleitől, de ezt titokban akarta tartani, nehogy megfosszák a kincseitől. Azt is elmondhatná, hogy azért gyakorol, mert nincs jobb dolga, és formában akar maradni. Nem szólt törvény arról, hogy nem lehet a háznál fegyvert tartani. Valójában nem is lenne baj, ha kitudódna a titka. Egyedül arra kellene valami logikus magyarázatot kitalálnia, hogy miért éktelenkedik egy furcsa vágás a bőrén. Mondhatná azt, hogy kicsiként szerezte, megsérült, vagy ilyesmi. Az tény és való, hogy gyermekkorában szerezte, de még nem talált rá észszerű magyarázatot, hogy pontosan miként.

Ismét kiment a mezőre kaszálni. Megnyugtatta a búzamezők aranyszíne, amikor elnézett a messzeségbe. Úgy érezte, nem kell neki semmin sem aggódnia, csak élvezni a pillanatnyi helyzetét. Hiszen annyiféle életet kipróbált már!

Lovak dobogására lett figyelmes. Istenem, milyen régen ült lóháton! Vágyott rá, hogy ismét maximális sebességgel haladjon a mezőkön, miközben a szél a hajába kap. Olyan érzés lett volna, mintha felhőkön szárnyalna.

Aurora és a férfiak tábornoka odasietett a három lovas elé, akik a király zászlóját fogták a kezükben, majd egy tekercs pergament nyújtottak át a tábornokoknak. Biccentés volt a válasz, mire a katonák elvágtattak, a két tanító pedig elsietett, hogy elolvassák a levelet.

Az egész falu kíváncsian figyelte a jelenetet. Zoét is érdekelte, mi állhat a levélben. Nem volt szokványos jelenség, hogy a király gárdistái jöjjenek lóháton azért, hogy átadjanak egy üzenetet. Amióta ebben a faluban élt, nem volt még szemtanúja ilyen jelenségnek. Kíváncsian fordult vissza a félbehagyott munkája felé, remélve, hogy nem rossz hírt hoztak.

*

– Mint észrevehettétek, három katona látogatott el az imént hozzánk – kezdte a férfitündérek parancsnoka, Ronald tábornok. – Aurorával tanácskoztunk, és arra jutottunk, hogy ismét együtt lesz az órátok, amikor közölni fogjuk veletek, hogy mi áll a tekercsben.

A tábornok fel-alá járkált, amíg beszélt. Senki sem mert megszólalni, még a lélegzetvételüket is alig lehetett hallani.

– Uraldia uralkodója fellázadt Honvédia ellen. Azt állította, hogy nem elég az országában az étel, és mivel a hideg miatt nem képesek mezőgazdasággal foglalkozni, rengeteg lakost az éhhalál gyötör. Követelőzött, hogy több élelemre van szükségük, ám a király nem tudott megfelelő mennyiségű ellátással szolgálni, mivel így is rengeteg tündért kell eltartani. Uraldia területeket kért Honvédiából, hogy saját maguk tudjanak élelmet termelni, ám Leo király ezt nem engedte. Uraldia most szövetséget akar kötni Perközzel, és ha sikerrel jár, közös erővel akár el is pusztíthatják Honvédiát. Lappanta nem hajlandó velünk szövetséget kötni, ezért magunkra maradtunk. Wirdin katonáit most északra küldték, hogy erősebb kiképzésben részesüljenek, és pár arisztokrata a boszorkányokkal tárgyal, ám a király nem bíz mindent a véletlenre.

– Ezért – vette át a szót Aurora tanárnő –, minden egyes faluba, illetve városba küldtek katonákat, hogy átadják a király üzenetét. A pergamenben annyi áll, hogy minden településről ki kell választanunk a hat legjobb tanoncot, három nőt és három férfit. Minden lakókörzet maga választja ki azt a hat tündért, akit elküldenek a wirdini palotába, hogy megkapják a megfelelő kiképzést, és a királyt szolgálják. Mindezekre azért van szükség, mert kell a tartalék tündér, és kellenek katonák a palotába, míg a többi gárdista a tárgyalásokra, illetve a csatamezőre megy. Ronald tábornokkal már meg is beszéltük, hogy kiket küldünk a palotába. Három napunk van, addig a most érkező katonák a szomszédos városból szereznek nektek lovakat, majd velük együtt elmentek a fővárosba. A tábornokkal úgy gondoltuk, hogy nem fecsérelnénk az időt a választásra, hanem inkább egész napos kiképzésben részesítenénk ezt a hat tündért. Szólítanám azokat, akiket elküldünk a fővárosba.

Hagyott pár pillanatot, hogy a jelenlévők megemésszék a hallottakat. Zoé el sem tudta képzelni, hogy valaha is a fővárosba menjen. Nem tudta biztosan, hogy őt választják-e, de nagy volt a valószínűsége, mivel ő volt az egyik legjobb tanonc az idei tanévben.

– Davis, Alex fia – kezdte a neveket sorolni Ronald tábornok. – Kristian, Roland fia. Dorian, Leonidas fia. Korina és Klementina, Artúr lányai. És Zoé.

Nagy morgás volt a válasz. Egyedül Zoé apjának nem mondta a nevét, hiszen senki sem tudta, kik lehettek a szülei.

Némi méltatlankodás után tapsolni kezdtek. Aztán jobb kezüket a szívükre helyezték, és tisztelegtek a kiválasztottak előtt, ahogy ez már ősidők óta szokás volt a faluban.

A hat tündér odasétált a két tábornok mellé, miközben továbbra is mellkasuk bal oldalán tartották a kezüket. Ez volt az első alkalom, hogy ennyi tündér mosolyogva nézett Zoéra.

– A mai nap lesz az utolsó, amikor együtt fogtok gyakorolni. Holnaptól a hat kiválasztottnak külön lesznek az órái. Reggel hétkor kezdünk, amikor mindenki más a földekre megy dolgozni. Délben kaptok egy óra ebédszünetet, majd egykor ismét tanórátok lesz egészen estig. Délelőtt erősíteni fogunk, mindig bemelegítéssel, majd futással fogunk kezdeni. Ezután azt erősítjük, hogyan őrizzétek meg a lélekjelenléteteket. Míg a többi tündér a földeken fog dolgozni, kiállítunk titeket a tűző napra. Ennek az lesz a funkciója, hogy megtanuljatok rezzenéstelenül állni, akármilyenek is a körülmények. Nem segíthettek senkinek, akármi is történik, nem hagyhatjátok el az őrhelyeteket, és ami a legfontosabb, nem szólalhattok meg. Akárki szól hozzátok, és bárhogy is provokálnak, nem reagálhattok rá. Ezt itt most leginkább a férfiakra értem, mivel sok udvarhölgy fog körülöttetek ólálkodni csupán szórakozásból. Az ebédszünet után az eszközök használatával fogunk foglalkozni ugyanúgy, mint a kiképzéseken, csak komolyabban. Nem azért választottunk titeket, hogy meleg fürdőt vehessetek a palotában, és elsőosztályú ételeket fogyasszatok. Meg fogjátok kapni a tökéletes ellátást, de nem szabad elkényelmesednetek. A király beleírta a levelébe, hogy lesz olyan alkalom, amikor vendégként hivatalosak lesztek bálokra, de olyan is lesz, hogy őrt kell állnotok. Kemény időszak vár rátok, mert ha nem úgy teljesítetek, ahogy kell, akkor a király a fejeteket is vétetheti. Minden világos?

Jól látható biccentés volt a válasz. Zoé nem gondolta, hogy valaha is a wirdini palotában fog kikötni, és a királyt fogja szolgálni. Ez hihetetlen volt számára.

– Helyes. Lóháton két hétig fog tartani az út – kezdte Ronald tábornok. – Csak néha fogtok megállni. Lesz olyan, amikor veszélyes területen fogtok áthaladni. Amikor megálltok, a szabad ég alatt töltitek az éjszakát, és ti fogjátok levadászni az ételeteket. Amikor három nap múlva megérkeznek a katonák, egy rövid bemutatót fognak tartani a lovaglás fontos szabályairól. Elejében nem fogtok nagyon gyorsan haladni, de a későbbiekben már rendes tempóban teszitek meg az utat. Az élelmen kívül nem kell vinnetek magatokkal semmit, ruhákat majd biztosítanak a palotában. Amint megérkeztek, elfoglaljátok a saját lakosztályotokat, és a cselédek elrendeznek benneteket az esti bálra. Az első egy héten majd megfelelő kiképzéseken vesztek részt, és csupán utána fog kezdődni az igazi munka. Van valami kérdés?

– Igen, tábornok! – emelte fel a kezét Klementina. Ikrek voltak Korinával, de csak annyi volt a hasonlóság, hogy vörös volt a hajuk, és mindketten nagyon szépek voltak. Ezt ki is használták. Bizonyára azt fontolgatták, hogy melyik gárdistát fogják elcsábítani pár hét múlva. – Körülbelül mennyi ideig leszünk a palotában?

– Ameddig szükséges – felelte Aurora. – Erről még nem kaptunk tájékoztatást. Lehet, hogy évekig. Lesz időtök elköszönni a családotoktól, de tisztában lesznek azzal, hogy nemes célt szolgáltok.

Dorian felemelte a kezét.

– A többi tündér a faluban tudja, hogy miért jöttek a katonák reggel?

– Még nem – felelte a tábornok. – Holnap fogjuk bejelenteni. Azt javaslom, hogy lelkileg készüljetek fel. A mai naptól megkezdődött életetek egy újabb szakasza.

4.

Zoé sokáig feküdt az ágyában. Képtelen volt elaludni, csak úgy zakatoltak a gondolatok a fejében. Hogy ő a királyi palotában? Sok jót hallott a wirdini díszes épületről, ahol mesés ruhákban járnak a hölgyek, és amit ízlésesen rendeztek be. Feltételezte, hogy az étel is nagyon fenséges. Már nagyon régóta nem evett igazi jó kosztot.

A tanárok azt mondták, hogy semmit se vigyenek magukkal. Fájón nézett az fegyvereire. Még ha pár tőrt el is bírna rejteni a csizmájában a biztonság kedvéért, az íját nem tudná magával vinni, pedig azt szerette a leginkább. Felkelt az ágyból, hogy a kezébe vegye fenséges fegyverét. Régi volt már, de jól bírta a strapát.

Aztán felnézett a nádtetőre, és mászni kezdett a gerendán, hogy eldugja kedvenc fegyverét, ami a szüleiről rámaradt. Egészen a kunyhó tetejéig mászott. Amint felért, elhúzott valamennyi nádat, odakötötte a gerenda széléhez az íját és a tegezét, majd visszahúzta a nádat, hogy ne látszódjanak. Egy kicsivel arrébb ugyanezt tette a kardjával. Feltételezte, hogy valaki még indulás előtt be fog nézni, ha Davisnek eljár a szája. Nem akarta, hogy bárki megtalálja a fegyvereit. A tőre nála lesz az út során, semmiért sem indult volna fegyver nélkül ilyen hosszú útra. A férfi semmivel sem tudja majd bizonyítani, hogy a lány fegyvereket tárolt, mert senki sem talál majd rájuk. Ezt biztosan tudta.

Miután lemászott a gerendáról, sokkal nyugodtabban feküdt vissza a szalmával bélelt ágyba.

*

Hatkor ébredt. Úgy döntött, hogy mától nem fog külön elmenni az erdőbe edzeni. Csak azért ment ki a fák közé, hogy megmosakodjon. Miután végzett, és jól teletömte a hasát mindenféle bogyókkal, visszament a kunyhójába. Befonta a haját, és már ment is az órára.

Amikor odaért a kiképzőpályára, még csak Korina és Klementina volt ott. Nem akarta megzavarni a beszélgetésüket, ezért tisztes távolban maradt tőlük. Az ikrek észrevették, és megindultak felé.

– Szia – köszöntek a lányok egyszerre.

– Sziasztok – felelte Zoé egy udvarias mosoly kíséretében.

– Én annyira várom már, hogy elinduljunk a palotába! – fogta meg Zoé csuklóját Korina, és elkezdte rángatni. Zoé kihúzta a kezét a tündér szorításából, és megpróbált nem meglepett arcot vágni, amiért a lány ilyen közvetlenül bánt vele, hiszen korábban soha nem beszélgettek. – Te nem?

– De, én is nagyon várom! Szeretnék nyakas karajt enni gombás körettel – vágta rá a nem várt választ.

– Jó, a kaját én is nagyon várom – legyintett türelmetlenül Klementina –, de nem ez az elsőszámú dolog, amiért máris ott szeretnék lenni a palotában – vigyorodott el.

Zoé csak nehezen tudta elkerülni, hogy kiüljön a nemtetszés az arcára. Ez a két lány azt várta, hogy becserkéssze a férfiakat a palotában. Zoé egyáltalán nem díjazta a hozzáállásukat.

Hála a teremtőknek, megérkezett a két tábornok.

– Kezdjük egy kis bemelegítéssel! – Zoé észre sem vette, hogy időközben megérkeztek a fiúk is. Örült, hogy nem kellett folytatnia a beszélgetést az ikerpárral. Nem a türelméről volt híres, és már kezdték zavarni.

– Minden testrészeteket mozgassátok meg rendesen! – szólt Ronald tábornok. – Utána futni fogtok pár kilométert az erdőben. Aurora tanárnő piros zászlókat helyezett el a fák között, azokat kövessétek! A fiúk fognak elől menni. Ne siessetek, csak kocogjatok! Most nem a gyorsaság a lényeg, hanem a kondíció növelése. Indulhattok.

A sort Dorian kezdte, utána ment Kristian, Davis, az ikrek, végül Zoé.

Az első két kilométert jól bírták, azután kezdtek fáradni, de Zoénak nem okozott gondot a tempó. Kicsivel később azt vette észre, hogy Davis lemaradt, hogy mellette bírjon futni. Zoé nem nézett a szemébe, de zavarta, hogy a férfi nem kopott le róla edzés közben.

– Mi újság? – érdeklődött, miután egy vonalba kerültek. – Bírod még?

– Davis, amint láthattad, én minden reggel futok pár kilométert – vágta rá.

– Jó, ez igaz. És mondd csak, mit szólsz ahhoz, hogy kiválasztottak? – érdeklődött tovább.

– Hát, igazából el sem hiszem. – Nem hazudott, tényleg így gondolta. – Várom, hogy ott legyünk, és degeszre tömjem magam.

Davis nevetett. Zoé önelégülten mosolygott, amiért meg-nevettette ezt a beképzelt hólyagot. Talán őt utálta a legjobban. A faluban élő fiatalok el sem tudták képzelni, milyen is az élet valójában, időnként úgy viselkedtek, mint az ötévesek, csak az életet akarták élvezni, és nem szövögettek komolyabb álmokat. Megelégedtek a mezőgazdasággal, akárcsak a szüleik, dédszüleik és sok más elődjük. Nem is gondoltak arra, hogy nagyobb városokba menjenek tanulni. Nem foglalkoztatta őket a siker.