Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2025 novum publishing gmbh

Rathausgasse 73, A-7311 Neckenmarkt

kiado@novumpublishing.hu

ISBN Könyv: 978-3-99130-827-0

ISBN e-book: 978-3-99130-828-7

Lektor: Sósné Karácsonyi Mária

Borítókép: Photoschmidt | Dreamstime.com

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

www.novumpublishing.hu

Előszó

Már réges-régen meg kellett volna születnie első irományomnak, saját becslésem szerint minimum tízéves lemaradásban vagyok alkotás terén.

Ha emlékeim nem csalnak, ötödikes lehettem, amikor az akkori irodalomtanárom közölte velem, hogy szerinte könyvet kellene írnom. Gyermeki énem persze nem értette, mire alapozta ezt.

Később több kollégájának is hasonló volt a véleménye: nagyon jó érzékem van az íráshoz, ezzel kellene foglalkoznom. Sejtettem, hogy ez nem lehet véletlen, de egyszerűen nem volt meg az ötlet, hogy mégis miről, milyen témában kellene hozzáfognom a műhöz.

Rengeteg elmélkedés után feladtam; reméltem, ha nem időzöm annyit az ötleteléssel, magától jön majd az alapgondolat. A kérdés már csak az volt, hogy mégis mikor.

Hátrahagyva utolsó iskolámat, csatlakoztam a dolgozó emberek népes táborához.

Munkatársaimtól is sokszor megkaptam, hogy milyen jó a humorom, és milyen jól tudok fogalmazni, ezt bizony kamatoztatni kell.

De továbbra sem érkezett az a bizonyos ihlet, lélekben már elfogadtam azt, hogy sosem lesz saját könyvem.

Teltek-múltak az évek, több munkahelyváltásom volt, félig-meddig feledésbe merült minden.

Aztán a semmiből, mint derült égből a zongora, megszületett végre a gondolat, hogy a munkahelyi bénázások, a bennem felmerülő fura teóriák és fantáziálgatások köré fel lehetne fűzni egy eszement történetet.

Sok mindent nem árulok el, de annyit igen, hogy a főhős és köztem lesznek egyezések az eddig bejárt életút kapcsán, de természetesen olyan helyzetekre is számítani kell szép számmal, melyek csak az én elborult agyszüleményeim.

Nem regélnék erről többet, viszont szeretnék köszönetet mondani azoknak, akik támogattak, akik velem ellentétben hittek bennem, és vágytak arra, hogy az én sületlenségeimet olvashassák: elsősorban édesanyámnak, aki rengeteg energiát és időt fektetett abba, hogy hasson rám; természetesen a testvéreimnek, továbbá barátaimnak és pedagógusaimnak.

Néhány sor az első művemről: az abszurditás és a valóság különös szimbiózisa jellemzi. Mindezt azért, mert nem akartam, hogy egysíkú legyen, valamint ha a filmek eladhatnak a realitástól messze elrugaszkodó jeleneteket, akkor az én könyvemben is helye lehet ezeknek. Tehát érdemes felkészülni arra, hogy a cselekményben számos momentum csak a fantázia kreálmánya, azonban a mai társadalmunkat értintő problémákra is fel próbálja hívni a figyelmet, humoros tálalásban, de lényegében az egész írás a sokszor önmagából kiforduló környezetünk karikatúrája.

Sajnos ez a világ sokszor nyomasztó és rideg, én viszont, ha mással nem is, de ezzel a történettel szeretném egy kicsit jobbá tenni.

1. rész

Az első munkahely

1. fejezet

Bekörözés a szállodába

– Ebből elég! Miért is vettem fel magát? Gyanús is volt, hogy miért dolgozott ennyi helyen, de sosem gondoltam volna az okait! Nem tudom elhinni! Ki van rúgva! – zilálta önmagából teljesen kikelve a már nem is aktuális főnök. Itt volt a végső stádium – legalábbis akkor abban a hitben voltam…

De ne rohanjunk ennyire előre!

***

Bevallom őszintén, szénné izgultam magam rendesen, amikor eljött az első nap az első munkahelyemen. Most kezdődik az igazi felnőttélet, vége a suli előtti/közbeni/utáni lazulásoknak, itt bizony már nem bújhatok el a padok között. Csupán diákmunkán dolgoztam néha, amikor kedvem akadt, de nem vittem túlzásba. Hogy miért? Arra hivatkoztam, hogy nem szeretném elvenni a figyelmemet és a drága időmet a könyvek és füzetek feletti fejtámasztás elől, nekem aztán tanulnom kell. Persze ennek a fele sem igaz: nem hoztam ki magamból mindent, ha készülni kellett (volna) dolgozatra, vagy vizsgára – mindössze annyit tettem le az asztalra, ami minden sulimban elegendő volt a hármas-négyes közötti szinthez. Nem törtem a stréberek babérjaira, hagytam őket érvényesülni.

Szóval a szokásos körök után – az önéletrajzom beadása, valamit egy telefonbeszélgetés, és maga az interjú – kissé meglepve vettem tudomásul, hogy engem választottak egy szálloda megüresedett recepciós pozíciójának betöltésére. Miért is csodálkoztam? Rengeteg helyen az a gond a pályakezdő, ifjú gyermekekkel, hogy nem rendelkeznek tapasztalattal, ezért utasítják el őket. No de felvetődik a magától értetődő kérdés, ami pont azoknak nem jut eszébe, akiknek kellene: mégis hogy az égbe meredt hajnalhasadásba’ szerezze meg az ember a gyakorlatot, ha esélyt sem adnak rá?

Tehát eljött a várva várt (?) nap: most már belépek a nagybetűs életbe, itt ezentúl komoly felelősséggel fogok tartozni nemcsak magamért, hanem a munkatársaimért is, nagyon ügyesen és körültekintően kell végeznem a rám bízott feladatokat.

A szállodaműfaj csapatsport: a recepciós szorosan együttműködik közvetlen felettesével, a front office managerrel, a housekeeperekkel (gondnokság, de így jobban hangzik), a takarítókkal, biztonsági személyzettel. Kér tőlük bizonyos dolgokat, de ez igaz visszafelé is, így kerek az egész.

Elég takaros szálloda, és sok vendég férhet el az épületben egy időben. Azért azt érdemes tudni, ha csak egy-két emberrel is gond van a műszak során, már tönkreteszi a pultban vitézkedő alkalmazott életét arra a napra (és a pihenőnapoknak is oda, ha az ember nem tudja magát túltenni a letűnt idők viszontagságain).

– Készen állsz, mester? – libbent ki Feri, a főnököm a mindig biztonságot adó irodák mélyéről, miután megérkeztem. – Ma nem lesz semmi különös, tíz vagy tizenöt olasz jön. Nem tudom, mikor, lehet, hogy meg sem érkeznek – vonta meg a vállát.

– Oké, én itt leszek, felőlem jöhetnek, de ha nem, az sem baj – válaszoltam, és kissé furcsálltam, hogy ilyen link módon kezeli a helyzetet.

A napi rutin mindig ugyanaz: a recepciós kiadja az érkező-utazó-bentlakó listát a takarítóknak, akik már korán reggel hangosan ténykednek a folyosókon, ezzel is mintegy arra sarkallva az utazókat, hogy legyenek olyan kedvesek, és távozzanak korán. Így hamar be tudják fejezni a szobákat, és nem kell az új vendégeknek várniuk arra, hogy végre kész legyen az ideiglenes hajlékuk.

A housekeeperek a nap kezdetén csak addig vidámak, amíg nem közlöd velük, hogy bizony ma is lesz munkájuk: meg kell nézni egy zárat, csere-érett lett egy hűtő, esetleg beázott a fal valahol…

A biztonsági őr is elkezdi a járőrözést; ő sem boldog, ha valamit óhajtasz tőle – például ki szeretnél menni egy kétbetűs kitérőre, és addig neki óriási erőfeszítések árán ott kell maradnia a pultnál, hogy helyettesítsen, nehogy valaki megpróbálja ellopni a pultot, vagy ott helyben gyorsan felhasogatni és elvinni tüzelőnek, vagy a közeli szalonnasütéshez.

Végül nem jött meg a csizma alakú országból a piciny csapat, örültem is neki, legalább nem kellett velük vesződnöm.

Meglepően jól sikerült az első napom – persze azt meg kell jegyeznem, hogy volt két hét betanulási idő, így annyira nem éreztem magam elveszettnek a pultban. Néhány egyéni utazó futott be csupán, velük elboldogultam.

A kollégák eddig rendesek, de a tisztaságügyi szakmenedzserek figyelmeztettek, hogy itt aztán nem lesz karrierépítés, nem kerülhetek magasabb pozícióba. Sejtettem, és nem estem kétségbe: ugródeszkának használom a helyet, az itt felhalmozott tapasztalatot pedig viszem tovább magammal.

A beosztás is egész jó: egy hónapban 15-17 nap jut minden recepciósnak, 12 órás műszakok, értelemszerűen nappalok és éjszakák.

Jól elleszek itt magamnak néhány évet, aztán ha megunom, belemerülök ismét az álláskeresésbe.

Gondoltam én akkor…

***

Gyanúsan jól teltek a napok. Furcsa, de nem voltam fáradt egyik műszak után sem, bár nem is lett volna rá okom, mert pont egy lazább időszakban érkeztem, amikor nem kellett nagyon hajtani.

Megkedvelt a hotel többi dolgozója is, kijöttem mindenkivel.

Kezdtek azért felkészíteni, hogy hamarosan jön az igazi nyári időszak, ott nem lesz lazsálás, sokszor a tizenkét óra is kevésnek fog bizonyulni ahhoz, hogy elvégezzem rendesen és pontosan a munkám.

Nem tett boldoggá a tudat, de jó volt, hogy előre figyelmeztettek – bár a szállodaszoftverben böngészve magamtól is rájöhettem a sok telt házas időszak okaira.

Ahogy repülnek a napok, hetek, a munkahelyen az új ember egyre jobban megismeri a körülötte lévőket, felszínre kerülnek az adott személlyel kapcsolatos problémák, korábbi, vagy jelenlegi konfliktusok. És a nagy kibeszélések sem maradhatnak ám el! Én kihúztam magam ezekből, elhárítva a dolgot azzal, hogy én új vagyok, még nem ismerek mindenkit.

Remélem, azért az én hátam mögött nem beszélnek butaságokat rólam, nem terjesztenek lehetetlen sztorikat az életemről. Mondjuk, hogy itt a recepción milyen jó arc vagyok és kedves, de szabadidőmben mániákus kertitörpe-gyilkossá változom, többszörös visszaeső vagyok…

Jobb, ha nem szerzek tudomást az esetleges, rólam szóló beszélgetésekről: amiről nem tudok, az nem fáj, ugye?

Az egyik takarító hölgyemény különösen furcsa volt mindig is számomra. Látszott rajta, hogy nem az az intellektuális fajta, és az is, hogy csak halovány emlékei vannak arról a néhány évről, amikor iskolába járt. Hogy miről beszéltek ott neki a tanárok az órák során, arról nem sok elképzelése van – a fiú iskolatársairól, akikkel együtt élvezték a hormonok felszabadulását, azokról bezzeg tudna mesélni.

Ő Szimóna, és bizony indítványozni fogom, hogy az értelmező kéziszótárakban ő legyen az illusztráció a „nimfomán” kifejezésnél, mert döbbenet, hogy állandóan afelől érdeklődik, hogy férfiak vannak/voltak-e az utazószobában, és ha igenlő választ kap, elönti a színtiszta boldogság a lelkét. Mint akaratomon kívül megtudtam, kényszerből dolgozik itt: előző kenyéradója kirúgta, mert a gyárban is szeretett mindenkit, a portástól kezdve az őrökön, a művezetőkön át egészen az igazgatóságig. Volt közös témája néhány embernek, az bizonyos.

Mivel túláradó érzelmeit nem tudta kontrollálni, úgy döntött, levezeti azokat a világot jelentő deszkákon: jelentkezett egy színházba. Azonban kérészéletű lett a karrierje, mivel az előadásokon is kikezdett minden színészkollégával, még a közönséget is bevonta a love storykba…

Hűha, hova kerültem! Remélem, engem nem fog a javallottnál jobban megkedvelni.

Egy nap várt valakit az épület előterében. Én a pult takarásából figyeltem őt, és átfutott az agyamon a gondolat, hogy odakiáltok neki: „Hej, de jó csaj vagy, gyer’ ide teeee!” Szerencsére elvetettem hamar az ötletet, mert a nyakamat rá, még örült is volna a felhívásnak, vérmérsékletét ismerve.

Időközben rájöttem, hogy nem úgy működnek a dolgok, ahogy kellene, ezért túlzottan nem fogom itt elnyújtani a karrieremet, maximum egy év, és kalap, szatyor.

De addig is sok van még hátra, csupán néhány hete vagyok a cég alkalmazásában, valahogy túl kell élni ezt az időszakot, és utána minden szép lesz és jó, ahogy a nagykönyvben megírták.

A rendszer ellensége leszek, és mindenkit a barátommá, bajtársammá fogadok, aki hasonlóképpen érez a hely és annak hiányosságai iránt.

Hogy miben fog ez megnyilvánulni? Nem feltételen úgy fogom végezni a feladataimat, ahogy kérik, hanem úgy, ahogy szerintem annak értelme van.

Picit fura lehet, hogy ilyen fiatalon és már az első munkahelyemen lázadok, de ezeket úgysem veszik észre, mert nem fognak utánanézni a ténykedéseimnek – túl lusták ahhoz.

Szépen lassan eljött a nyári főszezon, tombol, eljött vele a gyászos időszak is, amikor kőkeményen dolgozni kell, nincs már egésznapos láblógatás.

Néhány nehezebb műszak után kezdtem azt érezni, hogy mintha valami kezdene elromlani. Nem, nem a lift, a beléptető, vagy a gépek, hanem én magam. Ahogy fáradtam, úgy lett egyre bonyolultabb minden. Nem mintha másnál nem lenne így, de nálam hatványozottan fennállt ez a helyzet. Egyre több időt vett el, mire megértettem, mit is akarnak tőlem a kedves vendégek, vagy a kollégák, és sokszor másodpercek alatt elfelejtettem, hogy milyen feladatot akartam megoldani…

Próbáltam elbagatellizálni azzal, hogy ez természetes, még kezdő vagyok, idővel megszokom a pörgést és az azzal járó stresszt, nem lesz itt semmi baj, hamar kisüt nap, elvonulnak más feje fölé a mindig problémát okozó zivatarfelhők.

2. fejezet

Az első bajok

A történelem legelső éjszakás műszakja számomra is eljött. Tippelni sem mertem, mégis hogy fogom bírni 12 órán át este, hogy nem alhatok, ugyanúgy tennem kell a dolgom, mintha nappalos lennék.

A tapasztalatok szerint mindenki nagyon nehezen viseli az elsőt, reggelre már senki sem tudja, mit is keres a pultban, vagy hogy egyáltalán hogy került oda.

Napközben megkíséreltem aludni, de nem jártam sok sikerrel. Na de sebaj, ifjú vagyok és lelkes, simán túljutok egy olyan könnyű dolgon, mint egy kis éjszakázás!

Este 10 óráig nem történt nagyrészt semmi, azután viszont beindultak a dolgok! Mindössze három óra telt el a műszakomból, és már éreztem a nagyon komoly fáradtságot… Valami azt súgta nekem, hogy butaságokat fogok előadni…

Jól megsúgta. Belibbent egy szemmel láthatóan nem szomjas, és egymás lankáin igencsak túrázni óhajtó párocska, hogy pásztorórára szükségük lenne egy szobára, ahol elindulhatnának a kölcsönös örömszerzés útján. Én ekkor már meglehetősen kimerült voltam. Értelemszerűen kiadhatok nekik szobát, ami szabad, holnap a takarítók maximum leosztanak, hogy mégis miért mertem pluszmunkát intézni nekik – mindig hiszti van, amit meg is értek, én sem örülnék a helyükben.

Nem volt szabad szoba, teljes teltházzal üzemeltünk. De én csakazértis kiadtam nekik egyet, mert sikeresen benéztem a szoftverben a szobatükröt. Az általam kinézettre is volt foglalás, de én mégis elhelyeztem benne a túlfűtött embereket. Azt a fejet tess’ elképzelni, amikor ráeszméltem óriási hibámra, és hogy a gép „a kiválasztott szoba foglalt, mégis rögzít más vendéget is, ezzel óriási bajba hajszolva magát?” kérdése nem vicc volt ám…

„Mint őrült, ki letépte láncát”, dobáltam szét a papírtartókat, keresvén az átadófüzetet, mert valami rémlett, hogy talán később jönnek a szobába az eredeti vendégek. Később, éjfél után ígérték érkezésüket – akkor negyed tizenegy múlt néhány perccel. Gondoltam, hátha hamar „lerendezik” az örömködést a beesők, és minden rendben lesz. Nagy megkönnyebbülésemre nem sokkal negyed tizenkettő után lerobogtak meglehetősen elégedetten, és el is viharzottak. Azért a titán még az ajtóból visszakiáltott, hogy „kösz, fater!”. Szívesen, angyalom. Visszaakasztottam a kulcsot a fakkba, és jött az újabb sokk: mégis ki lesz az, aki ilyenkor kitakarítja a szobát?!

Honnan szedek most elő valakit, aki megteszi nekem ezt a szívességet? Meg sem tenné, elvégre nem lett volna szabad kiadnom azt a nyamvadt szobát. Gyors és mély elmemunka során kiötlöttem, hogy sajnos nem lesz más ember erre, mint én, aki okozta ezt a felesleges galibát.

Csakhogy! Csörgött a telefon, és mit tesz a mindenható, a leendő vendég volt az, és közölte velem, hogy hamarabb érkeznek, mint tervezték, 20 perc múlva itt is lesznek…

Képtelen voltam elhinni, hogy ez itt és most pont személyemmel történik – de én voltam a hibás, csak magamra vethetek, egyem meg, amit kifőztem!

A biztonsági őrt kellett volna riasztanom, hogy foglaljon helyet a pultban, amíg én szöszölök a takarítással, de ilyenkor ők már az igazak álmát szokták aludni. Nem mertem felverni, és különben is, magyarázkodhattam volna neki, hogy miért távozom egy kis időre. Aztán még jól bemószerolt volna mindenkinél.

Nem volt más választásom, kitettem a „rögtön jövök” táblát, és otthagytam a recepciót.

Csodák csodájára a szobák melletti takarítószertár valamiért nyitva volt, így magamhoz tudtam venni törölközőt, ágyneműt, és ami még ilyenkor kelleni szokott.

Aranyosak voltak a fiatalok, nem csináltak nekem nagy rumlit és piszkot a szobában, gyorsan végeztem, a használt dolgokat bedobáltam a raktárba, és egy szempillantás műve alatt már lent is voltam a fogadótérben, és persze akkor érkeztek meg a vendégek is… Ez aztán igazán ki lett centizve!

Legbelül viszont tisztában voltam vele, hogy ekkora mázlim sosem lesz még egyszer; hogy a hatalmas hibámat követően ilyen gyorsan és sikeresen meg tudtam oldani a helyzetet, mindennek össze kellett állnia az üdvösséghez…

***

Nem is mondtam el senkinek, viszont önvizsgálatba kezdtem. Egyszerűen nem lehetséges ekkora hibát véteni, de nekem sikerült. Mitől lettem annyira fáradt már jócskán éjfél előtt? Sosem volt ehhez hasonló, máskor ilyenkor még nyomát sem véltem felfedezni a dehidratáltságnak, jóllehet, még nem kellett éjszakai óráimat feláldozni a GDP-termelés oltárán, nem volt szükség arra, hogy komoly dolgokra koncentráljak. De ez nem lehet magyarázat, nem találtam értékelhető indokokat – nem is lehetett.

És mint jobban belemerülve eddigi napjaimba, nemcsak az éj leple alatt voltam készen, hanem bizony a nappalos műszakok során is, azonban akkor még nem történtek eget rengető bolondságok.

Kezdtem aggódni, mi lesz, ha megismétlődnek ezek a bakik, és később a vesztemet fogják okozni?

Nem mertem belegondolni; továbbra is abban a hitben voltam, hogy kezdő vagyok és elmúlnak a kezdeti nehézségek.

A következő napomon azért félve vonultam be dolgozni – attól tartottam, hogy valaki valahogy tudomást szerzett a szerencsétlenkedésemről. Nem történt ilyesmi, nagy megkönnyebbülésemre.

***

A kerékpározás egy jó sportolási lehetőség, megmozgatja az ember izmait, endorfint termel, csak magad vagy, szabadon elmélkedhetsz a világ dolgain, senki sem zavar, és még a környezetet is óvod. Így eme hasznos közlekedésközi eszközzel látogattam meg a hotelt.

Abba bele sem gondoltam, hogy reggel azért vicces lesz hullafáradtan hazabiciklizni, de mindegy.

Csak holnap lesz nagy érkezés, tudtam meg a legszebb recepciós lánytól, Timitől.

Ő egy olyasvalaki, akivel minden értelmes férfi le tudná élni az életét: csinos, kedves, sosem hisztizik, és a poént is érti. Nehéz éjszakai műszakjai után is bájosan gyönyörű, megőrzi a csodás nőiességét, nem „használódik el”, ahogy sokunk itt, az idegtépő napok után.

Elköszöntünk egymástól, miközben néztem utána az ablakon, a következő téves, de annál szebb képzetek jelentek meg szemem előtt: Vangelis: A paradicsom meghódítása című alkotása szól, mi pedig a naplemente előtt szaladunk egymás felé, az abszurditást fokozza, hogy nem okoz gondot tíz alatt futni a százat – már épp elérjük egymást, amikor is…

– Tamás… Tomi… Toma! – szakít félbe a biztonsági őr, aki már két perce a pult előtt áll, és röhög vágyakozó pillantásaimon.

– Hehe… helló… Ez nem az, aminek látszik, egyszerűen csak belegondoltam, hogy milyen jó is lenne nem most kezdeni, hanem most végezni – jött az értelmetlen magyarázkodás.

– Jól van, életem, légy szíves, menj már ki a villamosmegállóba, és nézd meg, hogy ott vagyok-e – vigyorgott tovább Béla. – Ne is tagadd a nyilvánvalót. Bár hozzáteszem, szerintem nem vagy egyedül a gondoddal. És ami az érdekes, hogy te nem voltál még itt, amikor a félinfós Szimóna azt állította, miután látta az interjúalanyokat, hogy nem leszünk elégedettek az új lánnyal, hogy néz ki, és nem is szimpatikus neki – ehhez képest most a fél város ebbe a lányba szerelmes. Ezt is jól benézte.

– Hagyjuk már azt az észlényt, ő akkor is butaságot mond, ha kérdez – válaszoltam.

– Na, csak azért jöttem, hogy tudassam veled, ne akarj túl sok melót adni, mert korán le akarok pihenni, szóval… – nézett rám „fenyegetően” Béla, mindezt teátrális mozdulatokkal tetézve.

– Hát okés, majd hajnal kettő körül azért itt hagynám a recepciót egy kicsit, mindenképp riasztani foglak.

De ezt már meg sem hallotta, visszaindult a tartózkodójuk felé.

Furcsa nekem ez a pali; aki ilyen szépen és választékosan beszél, miért nem ír könyvet, vagy ilyesmi? Na majd egyszer készítek vele egy mélyinterjút a témában.

Hozzáláttam feladataimhoz. Az éjszakai recepciós elvégzi a napi zárást, valamint előkészít mindent a reggeli váltás részére. Korábban úgy döntöttem, hogy ezeket hosszan fogom művelni, legalább telik vele az idő, és ezekkel talán még én sem tudok nagy hibát véteni.

De még így is túl hamar végeztem – még volt négy óra hátra, ami embertelenül sok tud lenni, ha fáradt az illető.

Iszonyú unalom lett rajtam úrra. Nem alhatok, muszáj valamit kitalálnom, amivel ébren tarthatom magam. Akárhányszor az órára pillantok, az szinte szánakozóan tekint vissza, hogy „már megint mi van, nem bírod?”

Kis tétova után elővettem a kétkerekű drótkecskét, hátha van valami rajta, amit be kell állítani, de minden rendben volt, pont, ahogy hagytam megérkezéskor.

Hirtelen átfutott az agyamon, hogy akár biciklizhetnék is egyet az épület előtt – de az nem játszik: mi van, ha valami történik bent, én pedig kint képzelem magam a Tour de France-on rajthoz állónak a vaksötétben, az üres utcán. Különben is, a szabad ég alatt lévő tekerés túl mainstream, én zárt térben fogok hódolni kedvenc időtöltésemnek. Bent bizony, a fogadótérben! Ha a recepció két oldalán lévő tűzgátló ajtókat is kinyitom, még nagyobb helyem lesz. Ánagyonjóóóó! Meg is tettem, amit megkövetelt elmém, és hozzáláttam a beltéri kerékpározáshoz. Egyre gyorsabban hajtottam, szerintem többször is megdöntöttem a hotel falai közötti nem hivatalos és nem is létező körrekordot, igazán büszke voltam magamra. Néha még be is dőltem, ahogy a motorversenyzők szokták. Ilyet még tuti nem csinált senki, ez még egy plusz pont nekem!

Bevallom, akkor nem voltam tudatában annak, hogy mégis mi a bánatot művelek, bele sem gondoltam. Hogy mi hozta ki belőlem ezt a viselkedést, halovány lilám sincs…

De akkor itt még nem volt vége, emelnem kellett a tétet! Ha lehet az előtérben, akkor bizony lehet a recepciós pulton is kerékpározni! Na ilyenre biztosan egyetlen egy szakmabeli sem adta még a fejét, legyen az honfitárs, külföldi, vagy akár az univerzumi ufóhotel alkalmazottja.

A pult nem kicsi, szerény számításaim szerint is legalább hat méter hosszú, teljesen rendben van, ideális terep. Felpakoltam hát bringámat, kitámasztottam addig, amíg én magam is mellé másztam.

Idétlenül felnevettem, hogy ez mekkora móka lesz; örültem, mint bukott gyerek a sikeres pótvizsgán. Felpattantam hát hű társam nyergébe, és „gázt adtam”. Azzal nem számoltam, hogy rövid lesz az út, azzal még inkább nem, hogy csúszik a pult felülete. Kisvártatva irányíthatatlanná vált járművem. Próbáltam korrigálni, de már késő volt: még hátra lett volna egy kicsi, de én letértem az ideális ívről, és gyönyörűen lezúgtam a recepció tetejéről – akkor nem esett le, de a végeredmény így is, úgy is zakózás lett volna, csak a mikor volt az igazi kérdés. Esés közben még jobban megállt az idő: azt hittem, sosem lesz vége. Az imént még egykedvűen dolgozó óra most szinte döbbenten meredt rám – valószínű, hogy rémületében el is felejtette dobálni a másodpercmutatót.

Végül megvolt a landolás. Keményen értem földet, és a baj nagyobb lett, mint hittem: magam alá gyűrtem a bal kezemet, és bizony el is tört! Gyorsan szétnéztem, hogy lehet-e egyet kiabálni. Lehetett, mert nem volt a közelemben pihenő ember, akit felvertem volna, így éltem a lehetőséggel. Eszméletlenül fájt, és ekkor ébredtem rá, hogy mi történt. Feltápászkodtam, eltakarítottam a bicómat a tárolóba, és visszatértem a pultba. Törött kézzel várom majd a váltást… mégis mit fogok mondani? Gyakorlatilag lehetetlen ilyen balesetbe keveredni, nekem mégis sikerült, pusztán önnön idiotizmusomnak köszönhetően. Arról nem is beszélve, hogy most hetekig nem dolgozhatok, kitolva ezzel bajtársaimmal: az én műszakjaimat is nekik kell majd vinniük…

Mint kisded, akitől elvették a nyalókáját, úgy pityeregtem a munkaállomásom szélén, begubózva, mint aki fázik az Északi-sarkon. Nem tudtam mást okolni a történtekért, mint a világ általános nyomorúságát, és megfogadtam, hogy ha alkalmam lesz rá, mindig erre hivatkozom majd, még akkor is, ha észszerű magyarázatot várnak tőlem. Végül is én csak részben vagyok hibás, az nem az én gondom, hogy unatkoztam, vegye a nyakába mindenki ennek a dolognak a súlyát. Én csak túl akartam élni az éjszakát, nehogy már engem kelljen felelőssé tenni a történtekért. Sehol sincs leírva a házirendben, hogy tilos éjjel három órakor kerékpározni a pulton, de még egy árva piktogram sem jelzi ezt sehol. Teljesen sikerült megnyugtatnom magam, jobban is lettem, minden fájdalmam ellenére. Már csak azt kellett kitalálnom, hogy „tüntessem el” nem túl jó állapotban lévő végtagomat a műszakot tőlem átvevő Zoli elől, aki állandóan siet, mindig késik valamennyit, ezt kell kihasználnom. Már menetre készen fogom várni, úgyis szinte zavarja el az embert, ha nincs mit átadni neki. Egy apró incidenst eltekintve tényleg nem történt semmi az éj leple alatt…

Mint egy húszperces késést összehozó InterCity, úgy robbant be a kolléga, és már azzal köszöntött, hogy „bocs, ha nincs semmi, mehetsz is, hali”.

Hát szevasz! Nem vett észre semmit – nem is vehetett, hiszen szinte rám sem nézett, a reggel neki még órákkal kelés után is arról szól, hogy eggyé kell válnia a testével, sok mindent nem érzékel a külvilágból.

Nekem viszont még hátravolt két komoly ügyem. Meg kellett látogatnom a sürgősségit a kezemmel, és kitalálni valami életszerű sztorit a törés okára. Ha az igazat mondom, mindenki betegnek nézett volna, és el akartam kerülni, hogy a komplett kórház rajtam derüljön, bár teljesen meg tudtam volna érteni vidámságuk miértjét. Gondoljunk csak bele! Ambuláns lap, panasz: a beteg elmondása szerint munkahelyén, a recepciós pulton kerékpározott, ahonnan leesett, kezét fájlalja. Ha a valós körülményeket bevallanám, joggal tennének a leírás mellé nevető szmájlikat, XD-ket.

Arról nem is beszélve, hogy ez munkahelyi balesetnek minősülne. Hazaértemet követően megpihentem az ágyon, és onnan legurulva sikerült megpuszilni a padlót. Jó lesz ez, jártak már így sokan.

A másik fontos dolog: a jó hír közlése a felettesekkel. Na, ez fog ám csak igazán nagyot ütni…

Bent voltam a balesetin. Nagyon álmos lettem, a nagy várakozás közepette el is aludtam, leszédültem a székről, a következő kép már az, hogy legalulról szemlélem a folyosót, segítenek feltápászkodni. Igen ám, de hála az égnek a jobb kezemen is keletkezett sérülés: két ujjam roppant el… Lehetne ennél rosszabb a helyzet? Néha az ember azt érzi, hogy minden és mindenki összefogott ellene, a legnagyobb igyekezete ellenére sem állnak össze úgy a dolgok, ahogy szeretné.

De az alap probléma előidézése tőlem gyökeredzik, kár tagadni. Ügyes vagyok, nagyon.

Bal kezemen teljes gipsz, a másikon sín és kötés… mint egy hadirokkant.

Miután hazakeveredtem, idegesen és izzadva hívtam fel Istvánt, a hotel igazgatóját. A szívem a torkomban dobogott, biztosan éveket öregedtem az elmúlt néhány órában.

– Halló, Nagy-Rétes István – szólt a vonalba a diri –, miben segíthetek?

– Szia, István, én Tamás vagyok – válaszoltam remegő hangon –, azért kereslek, mert volna egy „kis” gond. Eltörtem a kezem, nem tudok menni dolgozni legalább két hétig – nyögtem ki gyorsan: nem akartam köntörfalazni, jobb, ha gyorsan túl vagyok rajta.

– Micsoda?! – zihálta Pityesz. – De hát hogy történt? És azzal tisztában vagy, hogy miattad borulni fog a beosztás, és miattad mindenki többet fog dolgozni?! Miattad?! – kiabálta az éterbe a zaklatott lelkivilágúvá vált hoteltulajdonos.

– Én tudom, de mással is előfordulhat, azért bocsánat… – rebegtem a férfiasságot teljesen mellőzve.

– Miattad?! MIATTAD?! Áááááá! – Teljesen kiszakadt a valóságból szegény István, a fene sem gondolta volna, hogy ilyen érzelmeket szabadítok majd fel benne. De jó lesz azoknak, akik most bent vannak, tuti az életükre fog törni egy apró hiba láttán is…

A süteménynevű szállodaszakember teljesen használhatatlan lett, nem tudtam megbeszélni vele a továbbiakat, átadta a telefont a közvetlen felettesemnek, a front office managernek, Ferinek. Ő laza fickó, még ezt is meglepően jól fogadta, jót kuncogott a nyomorúságomon. Vajon akkor is pozitív maradt volna, ha az igazat mondom el? Belőle kinéztem volna, hogy ő is kipróbálja. Na, talán majd egyszer…

Szóval hetekre sikeresen partvonalra helyeztem magam az ámokfutásommal. Nem baj, legalább lesz időm mélyen magamba nézni, számot vetni eddigi rövidke pályafutásomról.

A kollégák üzeneteit olvasva egyikőjük még csak meg sem kérdezte, hogy vagyok, csak magát sajnálta, amiért többet kell feláldoznia szabadidejéből a munka oltárán, míg mások sajnálkoztak, és mielőbbi jobbulást kívántak. Én látom a lényeget a sorok között, a mielőbbi jobbulást is csak annyit jelent, hogy nagyon gyorsan épülj fel, te bolond, és gyere dolgozni, mert nem bírjuk, csak diplomatikusan megfogalmazva.

Hirtelen elkapott a szabadság érzete. Annyi mindenre lesz most érkezés, hogy azt sem fogom tudni, melyikhez mikor kezdjek. Ilyenkor kell meghódítani a világot; hegyet mászni, jótékonykodni, könyvet írni, motivációs előadásokat tartani, nyilvános elmélkedéseket rendezni sokak által nem is felfogott problémákról, támadható hipotézisek kiötlése, és még annyi minden!

Rá kellett jönnöm azonban, hogy ideiglenes testi rendellenességem miatt még írni sem tudnék, szóval evidens, hogy a sport teljes mértékben kizárva. Az emberek figyelmét is csak akkor tudtam megfogni, és magam köré csoportosítani őket, amikor egy néni nekem tolta a banyatankját a buszon, és én a nyitott ajtón, mint egy saját lábaiba belegabalyodó balerina, repültem le a járdára. De miután konstatálták, hogy életben vagyok, gyorsan szétszéledt a tömeg – szinte csalódottan vették tudomásul, hogy „nincs itt semmi látnivaló”.

Nem is lesz jó ez a néhány hét. Hagytam volna csudába az egészet, inkább aludtam volna aznap este, akkor még mindig egészséges lennék.

Rávettem magam, hogy felkeressem egy régi barátomat, akivel kissé kikerültünk egymás látóteréből, miután elkezdtük a nagybetűs életet. Valahol ez így van rendjén. Csak a kivételes és szoros kapcsolatok maradnak meg örökre. Azokkal, akikkel csak jól elvoltunk egy adott helyen, hamarosan elfelejtjük egymást, és ha néha gondolunk is a másikra, nem kérdezünk rá, hogy mi van vele. Csupán felköszöntjük születés-/névnapján a közösségi médiában és ennyi, az életét úgyis nyomon tudjuk követni, feltéve, ha sokszor tudatja a nagyérdeművel, hogy merre tart a sorsa. Ha nem ilyen kitárulkozó, vagy ne adj’ Isten fent sincs ezeken a platformokon, akkor meg tudomásul vesszük, nem kérdezősködünk, nem kérdezünk felőle. Nem akarjuk zavarni, furcsán veszi ki magát, ha valakit csak úgy felkeresünk évek múltán. Ilyen világot élünk: mindenki csak saját magával van elfoglalva, mások karmájának története sokad rendű érdeklődésünk hierarchiájában.

Amikor ilyen mondatokat hozok össze, elgondolkodom azon, hogy tudok olyan butaságokat csinálni, mint eddig életem során. Lehet, hogy egy meg nem értetett, kétballábas hős leszek egy idő után, vagy polihisztor, aki mindenhez is ért, de képes szörnyethalni egy egyszerű megbotlás miatt. Mondjuk, ha ez a megbotlás egy szakadék szélén történik, nem is olyan lehetetlen belepusztulni…

Vonulok az utcán. Nyár van („alig fürdőruháááában”, ja, nem…). Két bekötözött kezemnek hála, mindenki megbámul. Az emberek fantáziájuktól függően eltűnődnek, hogy sikerült így magam leamortizálni, de biztos vagyok benne, hogy a közelében sem járnak a valóságnak. Ilyet is csak én tudok, maradjatok magatoknak az unalmas lépcsőn legurulásos téziseitekkel!

Szóval régi barátommal, Bulcsúval „természetesen” az M betűs gyorsétkezdét jelöltük meg találkozási pontnak, ami jó eséllyel önfeledt zabálást fog eredményezni.

– Hát veled mi történt? – hüledezett már messziről, amikor meglátott.

– Nem néznek így is elegen? – válaszoltam vissza nevetve.

– Figyelj már, jó, hogy jöttél, veszek egy csomó mindent, vagy tíz kiló húst, segítesz hazacipelni? – kérdezte, majd annyira visított, hogy már sípolt a tüdeje is. Tudtam én, hogy ki kell nekem a nehéz napokra…

A hamburgerek betolása nem ment egyszerűen, mert egyrészt sérült voltam, másrészt az orkán erejű viháncolás miatt, mely abból fakadt, hogy az amúgy is mindig vidám barátom tudomást szerzett sérülésem okairól.

– Nem hiszem el, hogy ilyenre rávetted magad, ezt inkább saját magamról tudnám elképzelni. Ez tetszik! Látom, fejlődsz. Az iskolában olyan kis visszafogott voltál, sosem csináltál semmi rosszat. Még a szolid, órák utáni, anyázásokkal megfűszerezett bunyókban sem voltál benne sosem – szólalt meg végre érdemben.

– Hidd el, én sem tudom, hogy történhetett meg. De már mindegy is, legalább hetekig nem kell dolgoznom, még ha ennek az az ára is, hogy most utálnak a kollégák – válaszoltam.

– Tegyék azt, de jusson eszükbe, hogy velük is történhet baleset, még ha ilyen nem is, mert ez a legek legje.

– Figyelj, mióta ott vagyok, valami nincs rendben velem. Múltkor kiadtam egy szobát, ami foglalt volt, aztán beletörtem a kasszás fiókba a kulcsot, nehezen fogom fel sokszor, amit mondanak a vendégek vagy a kollégák, aztán ez feleslegesen kikényszerített zakózás… Mi a baj velem? – kérdeztem komolyra fordítva.

– Ha emlékezetem nem csal, nem voltál sem jó, sem rossz tanuló – gondolkodott el Bulcsú –, szerintem nincs veled semmi gond, nem vagy hülye. Csak… csak… szokatlan neked még a munka világa, az új hobbidat viszont tényleg nehéz megmagyarázni…

– Hehe. Azt leszámítva, hogy más szerintem jobban áthidalja a kezdeti nehézségeket, senkitől sem hallottam még ilyenekről. És inkább az, hogy akkor jönnek a blődségek, ha már nem érzem magam a legfrissebbnek.

– A fáradtság hozza elő nálad a problémákat? Akkor valahogy el kellene kerülni, hogy túl hamar kimerülj, bár ez egy recepción eléggé nehézkes lehet. Ott sokszor szó sem lehet pihésről – válaszolta, és akkor tűnt fel, hogy bár alapjáraton szórakozott, nagyon is jól látja a helyzeteket.

– Mondom, nincs veled semmi probléma, értelmes vagy – folytatta –, bevillan a jelenet, amikor valami versmondó versenyen első lettél, szinte sorban álltak előtted az iskola nagyjai, meghatódva kértek tőled autogramot, vagy egy közös képet. Aztán gyönyörű volt a hiba nélküli hangos olvasásod, mindig veled példálóztak a tanárok, hogy bizony hallgassátok Tamást, szinte úsztál az először látott mondatokon, miközben mi két szót sem tudtunk kinyögni rendesen.

– Jólesik, hogy hiszel bennem, hátha tényleg elmúlik a sok butaság – ébredtem fel a múlton való derengésből.

Csak úgy repült a délután az eszmecserék közepette. Sikerült feltöltődnöm, el is felejtettem, miért szomorkodtam. Lehet, hogy tényleg csak felfújom az egészet. Megbeszéltük a régről előhozott barátommal, hogy többet fogunk találkozni.

Teltek-múltak a napok, egyre ügyesebben tudtam megoldani a napi teendőket a sérült végtagjaimmal, melyek szépen lassan azért elkezdtek regenerálódni, visszatért beléjük az élet.

Felkutattam közben a Névtelen Balfékek nevű csoportot, ahol kínos pillanatok helyett őszintén és vidáman beszélhettünk egymás balesetből adódó lerokkanásáról, vagy szimpla túlkapásairól.

Itt végre nem éreztem magam teljesen bolondnak, vagy ha az is vagyok, nem baj, itt mindenki az valamilyen szinten.

***

Visszatértem majd’ három hét után „szeretett” munkahelyemre, a kollégák őszinte megkönnyebbülésére – meg tudom őket érteni, hiszen rengeteget kellett dolgozniuk helyettem és miattam, ami csakis saját magamnak volt köszönhető. Így sem voltak érthetően túl boldogak, de ha megtudták volna a baleset valódi körülményeit, biztosan rituálészerű kivégzésben részesültem volna a fogadótérben…

Nehéz ám visszaállni egy kihagyott idő után! Főleg, hogy én még mindig kezdőnek számítottam, bele sem tanultam még igazán a szakma rejtelmeibe. Új árkódok, új csomagok, új folyamatok.

Nyilvánvalóan és természetesen nem múlt el a visszatérésem utáni első műszak baki nélkül – kedvezőbb áron adtam ki egy szobát, amire nem is lettek volna jogosultak a kedves vendégek…

A jófejségnek is vannak határai, de itt tényleg elnéztem a dolgot – a különbözetet pedig nekem kellett beadni a hotel kasszájába. Most már nemcsak fizikálisan, mentálisan, de még egzisztenciálisan is tönkreteszem magam, ez aztán a mazochizmus!

Imádott feletteseim jelezték felém közben, hogy érkezni fog egy új kolléga, akit titkos „csillag születik” során választottak ki arra a megtisztelő feladatra, hogy csatlakozzon a recepció fedélzetére. Hozzászoktam már e rövid idő alatt is, hogy szeretnek hangzatos kifejezéssekkel élni, ezzel mintegy mutatni az alattvalóknak, hogy ők magasabb szinteket képviselnek, erre jó példa az új ember hadrendbe állításának oka: a kellő kapacitás hiányának enyhítése céljából van rá szükség.

Én lerendeztem volna annyival, hogy „hát mert kevesen vagytok, érted?!”, mert ennyi is elég.

Bevált szokás bármilyen helyen, mielőtt megérkezik a legújabb munkaerő, hogy lecsekkolják az illető profiljait, ahol csak tudják: hogy néz ki, mit lehet róla megtudni, ha hölgy az illető, akkor a legfontosabb kérdés, hogy kapcsolatban él-e, ha nem, a cég férfiállatai, még ha tagadják is, egytől egyig azon lesznek, hogy érkezését követően minél hamarabb rárepüljenek és levadásszák a friss húst…

Nem mintha egy jóképű fickó esetében más lenne a helyzet a szebbik nem képviselői körében…

Az ösztön mindenekfelett, mely nem változott és nem is fog az évezredek folyamán!

A leendő kolléga hölgy, és állítólag igencsak rendben van minden téren. Én nem fogok neki színészkedni, önmagam adom, és majd meglátjuk, hogy jövünk ki egymással.

Elérkezett a nagy nap számára, velem kellett eltöltenie az első műszakot – biztosan örült, amikor megtudta, hogy egy kezdő próbálja neki megtanítani a szakma csínját-bínját, akármi is legyen az a bín.

Sajnos aznap sérült elmével tértem magamhoz, jóllehet a beteg álmaimnak köszönhetően: először én és néhány kommandós társam vonultunk a város főterén, amikor is ledöbbenve tapasztaltuk, hogy ufótámadás éri az egyik plázát – olyan hősök voltunk, hogy a civilekhez hasonlóan mi is elbújtunk egy alagsori részbe… Aztán kamionnal hajtottam egy úton, amikor is lezárult előttem a sorompó, s mivel tempósan haladtam, már csak annyit tudtam tenni, hogy félrerántottam a kormányt, aminek köszönhetően felborultam… Az utolsó az volt, hogy tucatnyian vártuk egy település mellett, hogy elrajtoljon végre az F1-es mezőny, de helyettük nem ők, hanem egy bűnözőkkel telepakolt autó érkezett, mely balesetet szenvedett, én pedig elkaptam a rosszfiúkat, némelyiket pedig meg is vertem. Lehet, hogy pszichológusra lenne szükségem?

Szóval megérkezett a leányzó, valóban elsőosztályú, de ez engem valahogy nem tudott érdekelni, túlságosan is letört voltam.

Kérte, hogy meséljek egy kicsit a helyről. Több sem kellett nekem, mivel világvége-hangulatomban talált, a nap nagy részében ócsároltam a munkahelyemet, már-már szándékosan felnagyítva és elferdítve a problémákat: az igazgató csak az elején kedves, utána mindenki egy és ugyanaz számára; irreális elvárásokat támaszt a beosztottjai felé, és nem szokott jó kedve lenni, ezzel szemben a közvetlen főnökünk, a front office manager túl laza, nem érdekli semmi. A gondnokság utál dolgozni, sokadik kérésre hajlandók csak a nyilvánvaló hibákat kijavítani, a biztonsági őrök fel akarnak szedni mindenkit, a takarítók többet pletykálnak, mint végzik a dolgukat.

A recepciós kollégák fele elviselhető, a másik felével nem beszélek, és sokszor nekem kell elvégezni a rájuk bízott teendőket. A beosztás elviselhetetlen, nincs életed mellette, elvárják, hogy csak a munkának élj, bármikor berángathatnak, ha úgy tartja kedvük. A szoftverek java használhatatlan, kritikus helyzetekben sosem működnek, kínos pillanatokat okozva a felhasználónak. A vendégek átlagban sznobok, semmi sem jó nekik, hiába teszel meg nekik bármit. Mindent egybevetve a hely borzalmakkal teli, nagyon nehéz túlélni itt egy műszakot, a jelen ne tévesszen meg, ez csak a látszat, idővel megtapasztalod a sötét oldal felemésztő erejét.

Ezek rémlenek. Jó eséllyel kihagytam pár dolgot, mindenesetre nap végén elég gyorsan távozott a csaj, mint aki soha nem akar már visszajönni… Túlzásba estem?