Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Első tánc, 2016

A főnök, 2017

Egy év Rómában, 2018

Igazság 1–3., 2018–2019

A főnök 2., 2020

Első tánc (bővített újkiadás), 2020

Orosz rulett, 2020

Egymás szemében, 2021

Már csak 9 hónap, és találkozunk! –
Napló életed legcsodásabb kihívásához, 2021

Szabadon 1–2., 2021–2022

Bűnösök közt, 2022

Ártatlanok, 2023

A fogság gyönyöre (A főnök 1. – bővített újrakiadás), 2024

© Baráth Viktória, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bartók Flóra

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: Kaposvári Zsolt

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-51-9

Előszó

Sosem hittem a második esélyben. Mindig úgy éreztem, hogy csak egy lehetőségünk van a boldogságra, amely olyan könnyedén csúszik ki az ujjaink közül, akár a homokszemek. Ha valami félresiklik, már nem kerülhetünk vissza a régi kerékvágásba. Onnantól kezdve azzal a tudattal kell élnünk, hogy számunkra már csak telnek a napok, az évek, de a boldogság, az élet szépsége már sosem lesz a miénk.

Fiatalon kellett mindent eltemetnem, amit valaha is szerettem. Ami örömet és vidámságot csempészett a mindennapjaimba. Túl korán tanultam meg, mennyire törékeny is az élet. Egy pillanat alatt veszíthetünk el mindent, ami előtte az életet jelentette számunkra.

Egy

MA

New York a kedvenc városom volt. Amikor ideköltöztem, rögtön magával ragadott a pörgése és a zsúfoltsága, mivel én egyáltalán nem ehhez voltam szokva. Imádtam a bulikat, a pezsgést, az akkori énemet. Összeszorul a szívem, ha csak rágondolok, mennyire boldog lehetnék most, ha minden úgy alakul, ahogy elterveztem. Ahogy elterveztük.

A metró hirtelen fékez, nehezen állok meg a lábamon. Néhányan nekem ütköznek, én pedig reflexszerűen összehúzódom. Egyre kevésbé érzem magam itt biztonságban, és már kezdem látni a város árnyoldalát is. Jó ideje nem tudok örülni annak, hogy itt lakom, és ez az idővel egyre csak rosszabb lesz, érzem. Zavarnak az emberek, a kosz, a hangok, minden, amit a régi énem talán még szeretett is. Boldog voltam, hogy itt lakhattam, de most már csak menekülnék innen. Ha lenne hova.

Leszállok a metróról, és gyalog indulok tovább a galéria felé. Sportcipőt húztam, de a táskámban lapul a tegnap esti magas sarkúm. Így is elég későn érek be, nem akarok még egyszer hazamenni az este előtt átöltözni. Keresztülsétálok a Central Parkon, majd befordulok az Ötödik sugárútra. Benyomom magam előtt az üvegajtót. Colette éppen egy idősebb párt vezet körbe a kortárs gyűjteményünkben, ezért halkan megyek hátra az öltözőbe. Mire lepakolok és visszaérek a nagyterembe, Colette már egyedül ül a kisasztala mögött.

– Meggondolták magukat? – kérdezem, miközben közelebb lépek hozzá.

– Azt mondták, este visszajönnek az Evergreen-bemutatóra. De kétlem, hogy így lesz!

Világosbarna haját a füle mögé tűri, amikor felnéz rám. Egy bögre kávét teszek az asztalára, a másikat pedig a kezemben tartom.

– Láttam, hogy éjjel olvastad az üzenetemet – folytatja. – Jól érezted magad?

Mosolyog, de nekem mégis összeugrik a gyomrom.

– Cole, tudod, hogy ezt nem fogom veled kitárgyalni.

– Annyiszor mondtam már, hogy engem nem zavar! – sóhajtja. – Már vagy két éve, hogy…

– Igen, tudom, mennyi ideje.

– Akkor azt is tudhatnád, hogy a legjobbat akarom neked.

– Nekem így a legjobb – vonom meg a vállamat. – Aztán majd lesz valami!

– Valóban?

Fekete keretes szemüvege mögül pillant fel rám. Nagyon unom már a sajnálkozó és számonkérő arcokat, de vele nem megyek bele soha ebbe a vitába. Ő az egyetlen rokonom és barátom, és ezt a kapcsolatot nem tehetem kockára egy értelmetlen veszekedés miatt.

Letámaszkodom az asztalra, és egyenesen a szemébe nézek.

– Megrendeltem estére az asztalokat – közlöm, hogy témát váltsak. – A ruháinkért elugrom a tisztítóba, a szendvicsek és a pezsgő hatkor érkezik. Evergreen?

– Azt mondta, fél hatra itt lesz. Fél hétkor nyitjuk a kaput.

Megkönnyebbülve egyenesedem ki. Ezt a kiállítást szervezzük már hónapok óta, és most végre elérkezett a nagy nap. Elsősorban nem a pénz miatt fontos, hanem azért, hogy nagyobb hírnévre tegyünk szert a műkedvelők között. Eddig is jártak be hozzánk néhányan, de a látogatottságunk eltörpül a környezetünkben lévő galériáké mellett. Sokáig tervezgettünk, végül sikerült megnyernünk magunknak egy igazán jó kortárs festőt, hogy mi is rendezhessünk egy nagyszabású bemutatót. Ez a galériának és nekünk is jót fog tenni.

Megszólal a telefon, Colette veszi fel, én pedig az ajtóhoz sétálok, kitekintek rajta. Talán ez az utolsó nap, hogy ennyire üresen kong ez a terem. Éveken keresztül azon dolgoztunk, hogy felfuttassuk ezt a helyet, és most itt állunk a kapujában. Tudom, hogy ő is büszke lenne ránk. Nem hiszek abban, amit mások folyamatosan bizonygatnak, mert szerintem ő már nem lát engem. Elment, nincs itt, és már semmi nem maradt belőle. Csak ez a hely. Ez az egyetlen kapaszkodóm, a mentsváram, a menedékem. A mai estének tökéletesen kell sikerülnie. Nem miattam. Hanem miatta.

A vendéglátó cég időben érkezik, ahogyan az asztalok is. Amíg Colette intézkedik, én elhozom a ruhákat a tisztítóból, majd amikor átöltöztem, átveszem a helyét, és hagyom, hadd készüljön el ő is. Az eddigi megnyitókat farmerben csináltuk végig, de most igazán meg akarjuk adni a módját. Feltűzöm a hajamat, megigazítom a sminkemet, és már szaladgálok is a pincérek között, hogy minden időben a helyére kerüljön. Az egyik asztalon ferdén áll a terítő, ezért odamegyek, hogy megigazítsam, amikor megakad a szemem egy fotón. A szívem kihagy egy ütemet, majd nagyot dobban. Pont ugyanígy éreztem magam, amikor először megláttam itt a falon. Sose gondoltam volna, hogy egyszer egy igazi, belvárosi galériában állítják ki a képemet. Ezzel a legnagyobb álmom vált valóra. És ezt is neki köszönhetem.

Öt éve még gondolni se mertem arra, hogy egyszer valaki megveszi a fotóimat. Persze mindennél jobban vágytam rá, de tudtam, hogy nem olyan egyszerű érvényesülni, mint ahogy azt szeretném. Évekig csak jártam az utcákat, és fényképeztem, mellette pedig mindenféle munkát elvállaltam, hogy ki tudjam fizetni az albérletet. Nehezen indult az itteni életem, de ennek köszönhetem, hogy most itt tartok. Csupán egyetlen éjszaka, egyetlen elfelejtett mozdulat változtatta meg az életemet és a jövőmet.

ÖT ÉVVEL EZELŐTT

Utáltam azokat a napokat, amikor egyedül kellett bezárnom a kávézót. A takarítás, a rendrakás mind rám várt, én pedig már alig álltam a lábamon. Már csak a kávégép volt hátra, ezért elindítottam rajta a tisztítóprogramot, és alaposan eltörölgettem mindenhol. Csillogott-villogott a gép, én pedig nagyot sóhajtottam, hogy végre vége ennek a napnak is.

Éppen levettem a kötényemet, amikor megszólalt a kis csengő az ajtó fölött. Már megint elfelejtettem bezárni az ajtót!

– Zárva vagyunk! – kiáltottam fel.

– Ó, bocsi – szólalt meg egy mélyen búgó férfihang. – Hosszú napom volt, és még haza kell vezetnem. Csak egy eszpresszót szeretnék kérni.

Elegem volt már abból, hogy senki sem tartja be a nyitvatartási időnket, de amikor megfordultam, és megláttam a férfi arcát, a szívem kihagyott egy ütemet. Melegen mosolygott rám, amitől ellágyultam. Úgy sejtettem, csak azért néz rám ilyen gyengéden, hogy megessen rajta a szívem, amit el is tudott érni. De álmomban sem gondoltam volna, hogy flörtöl velem. Pont velem? Az ilyen típusú férfiak sosem vetettek rám szemet. Mégis hízelgő volt a közeledése, ezért elkészítettem a kávéját, ahogy kérte, amíg ő a pultnál várt. A szemét egy pillanatra se vette le rólam. A tekintete szinte égette a hátamat, és ahogy felé fordultam, egyenesen a szemembe nézett. Amikor átnyújtottam neki a papírpoharat, a keze egy pillanatra megpihent az enyémen. Előtte nem hittem a sorsszerű találkozásokban, de az tagadhatatlan volt, hogy a bőre érintése megbabonázott. Nem akartam, hogy kisétáljon az életemből ez a titokzatos idegen, akinek olyan arcvonásai voltak, amilyet ritkán látni: éles, határozott áll, mélyen ülő szemek, apró, de kemény ráncok a homlokán. Rövid, barna hajvonala már feljebb vándorolt a homlokán, de még így is vonzó volt. Egy igazi férfi. Úriember. Ezért nem is szólt, amikor az arcomat megtörölve összekentem magam a kávézaccal, csak átnyúlt a pult fölött, és puha kezével letörölte a foltot, miközben igyekezett visszatartani a mosolyát. Azt hittem, menten megnyílik alattam a föld. A térdem reszketni kezdett az érintésére, és amikor tudatosult bennem, hogy bármelyik percben elválhatnak útjaink, súlyos letargia fogott el. Úgy éreztem, magamba akarom szívni az utolsó pillanatokat, amíg még láthatom.

Előhúzta a zsebéből a tárcáját, de én felemeltem a kezemet.

– Hagyd csak, már úgyis lezártam a kasszát! – legyintettem.

– Nem fogadhatom el – csóválta a fejét. – Valahogy viszonozni szeretném.

– Tényleg nem kell. A vendégem voltál.

Vonakodva ugyan, de eltette a pénztárcáját.

– Akkor köszönöm… – közelebb hajolt, hogy leolvassa a névtáblámat –, Lily.

Rám mosolygott, majd elindult az ajtó felé. Csalódottan fordultam vissza a kávégép felé, hogy ismét eltörölgessem, de végül újra felcsendült a hangja:

– A sarkon van egy nagyon jó hot dogos. Nem tudom, vacsoráztál-e már, de szívesen meghívnálak egyre. Vagy kettőre.

Magam sem tudtam, mihez kezdjek ezzel a közeledéssel. Határtalanul boldog voltam, hogy nem sétált ki azon az ajtón. Hevesen bólogattam, és olyan gyorsan végeztem a takarítással, ahogy csak bírtam.

Bezártam a kávézót, és gyalog indultunk a stand felé. Igaz, pont az ellenkező irányba, mint amerre laktam, de még véletlenül se hoztam ezt fel. Féltem, hogy lemondja a vacsorát.

Nem sokat beszélgettünk, szinte szótlanul sétáltunk egymás mellett, de egyáltalán nem zavart a csend. Inkább megnyugtatott. Semmi mást nem akartam, csak hogy ne érjen véget ez az este.

Miután ettünk, megmondtam, hogy a másik irányban lakom, ő pedig kérdés nélkül követett.

– Azt hiszem, valamit elfelejtettél – mondtam, mire ő felvonta a szemöldökét. – Te tudod az én nevemet, én viszont nem a tiédet.

– Ó! – nevetett fel. – Igaz. Jó bunkó vagyok! Matthieu.

Kezet fogtunk, mindketten mosolyogva.

– Most már legalább tudom hova tenni az akcentust.

Nem merültünk bele jobban a témába. Én sem kérdezősködtem, és ő sem mesélt magától. Nem voltam nagy pasizós, de mindketten tudtuk, hogy mire megy ki a játék. Néha-néha hozzáért a kezemhez, amitől megremegett a térdem. Még soha életemben nem éreztem így. Főleg egy idegen iránt. Mégis vonzott benne valami megmagyarázhatatlan, aminek a hatására még arra is képes voltam, hogy feladjam az elveimet, és belemenjek egy egyéjszakás kalandba.

A lakásomba érve becsuktam magunk mögött az ajtót, ő pedig nem sokat várt. Megcsókolt, velem pedig forogni kezdett a világ. Onnantól kezdve tudtam, hogy ez valami nagyon különleges kezdete.

Egész éjjel ébren voltunk. Hol beszélgettünk, hol szenvedélyesen szeretkeztünk. Nem tettünk fel kérdéseket, nem kételkedtünk a másik szándékaiban, mégis olyan tisztának tűnt a kapcsolatunk, még ha tudtuk is, hogy a reggellel mindennek vége szakad.

Éjjel kettőkor rendeltünk egy pizzát, és amíg vártunk, én kávét főztem, ő pedig körbesétált a lakásomban. Először féltem, vajon mit fog szólni, de olyan mély átéléssel nézte végig a képeimet, hogy inkább nem szóltam közbe, csak figyeltem a mozdulatait. A tekintete megakadt az egyik fotón, mégpedig a személyes kedvencemen. Címet nem adtam neki, mert egy szó vagy mondat se tudta volna visszaadni mindazt, amit jelentett nekem. A vörös és a narancs színei domináltak rajta, ahogy a fények visszaverődtek a nedves aszfaltról, valamint két alak vonalai, akik egy szenvedélyes ölelésben fonódnak össze.

– Mennyit kérsz ezért? – kérdezte komolyan, amikor a kezébe nyomtam a bögrét.

Először nem értettem, mire céloz.

– Nincs még ára, mivel nincs rá jelentkező se.

– Hát, most találtál egyet.

Elkerekedett szemmel néztem rá.

– Meg akarod venni?

– Nem úgy nézek ki?

A szavakat se találtam. Nem akartam eladni a képet, mert úgy éreztem, ez sikerült eddig a legjobban mind közül. Ráadásul nagyon hülyén vette volna ki magát, ha egy ilyen éjszaka után több száz dollárt fizettetek egy idegen pasival. Ő viszont nem hagyta magát. Eltökélte, hogy neki az a kép kell, én pedig azt éreztem, hogy talán nála lesz a legjobb helyen. Mert már akkor tudtam, hogy az az éjszaka megváltoztatja az egész életemet.

– A tiéd! – válaszoltam végül, amit ő nem kevés értetlenkedéssel fogadott.

– Mennyiért?

– Csak úgy – vontam meg a vállamat. – Ajándék.

Játékos és büszke mosolyra húzta a száját, miközben átkarolta a derekamat.

– Ez lesz a gyűjteményem legszebb darabja!

Azzal ismét megcsókolt, és hajnalig el sem engedett. Arra számítottam, hogy éjjel majd kioson, de nem úgy tűnt, mint aki menekülni akar. Reggel viszont, amikor felébredtem, már nem feküdt mellettem. A napfény kijózanítóan hatott rám, és elüldözte minden romantikus képzelgésemet. Hülyének gondoltam magam, ostobának, hogy majd pont én kellek egy ilyen férfinak, de a morgásom nem tartott sokáig. A kávéfőzőn állt egy kis papírfecni, rajta egy rövid üzenet:

Ne haragudj, de dolgoznom kell. Gyere el ma este az Ötödik és a Nyolcvanhatodik sarkára. Van egy meglepetésem! M.

Még soha életemben nem voltam olyan boldog, mint abban a pillanatban. A remény, hogy újra láthatom, izgalommal és örömmel töltött el, alig vártam, hogy leteljen a munkaidőm, és mehessek hozzá. Kicsit csinosabban öltöztem fel, mert igaz, hogy nem jártam sűrűn arra, de tudtam, hogy az a környék, ahova hívott, nem a csóró művészeknek való. Először elfogott a pánik, amikor megláttam, hogy mi áll a sarkon. Elolvastam a nevet: Galerie Laurent. Nem hallottam még róla, de a galéria szó látványa is elég volt ahhoz, hogy hevesebben dobogjon a szívem. Örültem neki, hogy egy ilyen helyet választott a találkozóra, de amikor beléptem az ajtón, összezavarodtam. Ott állt ő, és éppen egy idősebb nőnek mutatott meg egy festményt, amikor felém pillantott. A mosolya még nagyobb hatással volt rám, mint előző este. Az éles fényben még lehengerlőbben nézett ki, mint a lakásom félhomályában. És amint megérkeztem, hátraszólt egy fiatalabb, szőke lánynak, aki leváltotta a képek bemutatásában, hogy ő hozzám tudjon sietni.

– Nem voltam biztos benne, hogy eljössz.

Mosolya már inkább félénkre váltott.

– Reggel még én se voltam biztos abban, hogy újra láthatlak.

Karon fogott, és a terem elejébe vezetett, közel az ablakhoz.

– Gyere, mutatni akarok valamit!

Utólag belegondolva teljesen idióta voltam, hogy nem jöttem rá, mi készül, de amikor megláttam a fotómat a falon, kiemelt helyen, akkor annyira meglepődtem, hogy egy pillanatra még meg is szédültem. Alatta pedig ott lógott a nevem, valamint az, hogy Egy felejthetetlen éjszaka. Amikor magamhoz tértem a kábulatból, akkor vettem észre, hogy ő végig engem nézett. Egy másodpercre se vette le rólam a szemét, és azt hiszem, ez a pillanat volt az, ami megpecsételte mindkettőnk sorsát.

Ez a kép azóta itt lóg a falon. Voltak rá vevők, többet is kínáltak érte, mint amennyire valaha is számítottam, de senkinek nem adtam el. Azt hiszem, sosem lennék képes erre.

MA

A pezsgő hangosan pukkan, amikor Colette kibontja, mire belőle is kitör a nevetés. Már az összes vendég elment, mi pedig a terem közepén ülünk a földön, mezítláb, magunk alá csavart estélyiben. Csak az asztali lámpa ég, amit magunkhoz vettünk.

– Megcsináltuk, baszki! – kiált fel Colette, miközben a poharát az enyémhez koccintja.

– Hihetetlen volt – csóválom a fejemet.

Még mindig nehéz elhinnem, mennyien jöttek el a megnyitóra, és milyen sok képet adtunk el az első napon. Több újság és blog is interjút csinált velünk, úgyhogy biztos híre megy majd a galériának.

Eddig se enni, se inni nem tudtam, ezért már az első korty pezsgőtől megremeg a lábam. De úgy érzem, most igazán megérdemeljük, hogy kicsit szórakozzunk.

– Láttam, hogy délután a képedet nézegetted.

És ennyit a jó hangulatról… Mély levegőt veszek, mielőtt megszólalnék, nehogy megbántsam Colette-et, de egyre nehezebb visszafogni magam.

– Csak ránéztem, ennyi.

– Biztos nagyon büszke rád.

– Ne legyünk érzelgősek! Ez egy csodás este, semmi értelme annak, hogy itt búslakodjunk.

– Nem is ez a célom, csak tudni akarom, hogy jól vagy.

– Ezerszer elmondtam már, hogy minden rendben! – nézek a szemébe. – Élem tovább az életemet, ahogy eddig.

– Tudom, te máshogy dolgozod fel, de akárhányszor szóba kerül, mindig terelsz, miközben azt bizonygatod, hogy jól vagy.

– Mert jól vagyok! Olyan nehéz ezt elhinni?

– Még csak sírni se láttalak! Mintha mi sem történt volna. Ez nem normális! Tudom, mennyire szeretted, és nem hiszem el, hogy ilyen könnyen feldolgoztad. Ismerlek, tudom, hogy bánt valami, csak nem mondod el.

Inkább iszom még egy kicsit. Semmi kedvem belemenni a szokásos nagy beszélgetésbe, amit mindig megkapok, akárhányszor szóba kerül.

– Becsíptem a pezsgőtől – állok fel a helyemről. – Holnap reggel eltakarítok, hagyj csak így mindent!

Azzal elindulok az ajtó felé.

– Lily, kérlek, maradj még! Szeretnék beszélni veled!

Colette elérzékenyült hangja csak még jobban megerősít abban, hogy nem maradhatok tovább.

– Cole, jól vagyok! Nincs semmi gond. Csak aludnom kell. Szia!

Felhúzom a cipőmet, mert ahhoz még túl korán van, hogy mezítláb sétáljak az utcán. Ahhoz viszont már elég késő, hogy a hűvös levegő csípje a bőrömet. Gyorsan be is térek egy közeli bárba, hogy kicsit felmelegedjek, és végre egyek valamit. Picit túlöltöztem a többi vendéghez képest, ezért jól megbámulnak, amikor belépek, és leülök a pulthoz. Whiskey-t rendelek, valamint egy adag sült krumplit, nehogy elaludjak az italtól, mielőtt hazaérnék. A jég még el sem olvadt a poharamban, amikor megjelenik mellettem egy idegen férfi.

– Meghívhatom egy italra?

Kellemes mosolya egészen biztató, és el is gondolkodom az ajánlatán, de végül megrázom a fejemet.

– Köszönöm, de szeretnék most egyedül lenni.

Szerencsére nem nyomul tovább, elfogadja az elutasítást, és magamra hagy. Már hónapok óta nem éreztem azt, amit ma. Talán a sok emlék teszi, vagy az, hogy túlságosan sokáig révedtem a múltba, nem tudom. De ma valamiért nincs kedvem se bulizni, se ünnepelni, holott tudom, hogy ő is ezt akarná. Ő bontotta volna ki a pezsgőt, de úgy, hogy mindhármunkat nyakig beborított volna vele, utána pedig hajnalig táncoltunk volna valamelyik menő klubban. De ez akkor történt volna, ha… De nem így van. Ezért ülök egyedül, és ezért iszom magányosan az italomat. Colette-nek igaza van. Én máshogy dolgozom fel. Úgy, hogy szépen elnyomom magamban minden rossz érzésemet, és igyekszem arra koncentrálni, ami előttem van. Miért olyan nagy baj az, ha nem a múltban akarok élni? A szörnyű, keserű múltban. Annak már vége van. És ha a holnapi napot túlélem, akkor talán megint egy évre nyugtom lesz ezektől az emlékektől.

A mellkasomra egyre súlyosabb teher nehezedik. Utálom ezeket az ebédeket, de nem húzhatom ki magam alóluk. Illetlenség lenne, főleg azok után, hogy az egész család mellettem állt a legnehezebb időkben is. Segítettek és támogattak, amikor szükségem volt rá, ezért szinte kötelezőnek érzem, hogy részt vegyek a nagyobb ünnepeken: a karácsonyon, a húsvéton, és mint most, a születésnapján. Az édesanyja ilyenkor mindig könnyes szemmel mesél a gyermekkoráról, bele-belezokogva, miközben az apja igyekszik vidámabb hangulatot teremteni. Colette pedig végig azt lesi, mikor bőgöm el magam. Vigasztal, ölelget, holott semmi szükségem rá, inkább ettől borulok ki, mint az emlékektől. De egy napot kibírok. Miattuk. Miatta.

Megnyomom a csengőt, a következő pillanatban pedig már Colette áll előttem. Szorosan megölel.

– Olyan jó, hogy itt vagy! – suttogja a fülembe.

– Milyen a helyzet odabent?

– A szokásos – vonja meg a vállát. – Anyu a kedvenc dalait hallgatja, apu pedig már a harmadik pohár bornál tart.

– Még csak? Akkor ez egy laza nap lesz.

Összemosolygunk, majd beljebb terel a házba.

Emlékszem, mennyire izgultam, amikor először léptem át a küszöböt. Elég gyorsan történt minden, a negyedik randink után már meg is hívott magukhoz vacsorára.

ÖT ÉVVEL EZELŐTT

– Képtelen vagyok rá – ráztam a fejemet, miközben a hatalmas, fehér házat bámultam.

Mit házat, palotát! A szülei a város egyik legelőkelőbb részén laktak, én pedig már az utcán is kívülállónak éreztem magam. Féltem attól, hogy elutasítanak, hogy kinevetnek.

– Imádni fognak – mosolygott rám Matt biztatón. – Hidd el nekem, ismerem őket.

Csak miatta léptem át annak a háznak a küszöbét. Úgy voltam vele, hogy ha rémes is lesz az este, legalább még az elején megtudom, hogy nem fog működni a kapcsolatunk. De Matt számára a család mindennél fontosabb volt. Ezért nekem is meg kellett ismernem őket.

Kellemesen csalódtam mind a házban, mind a családjában. Ami kintről olyan hűvösnek is ridegnek hatott, az belülről meleg és otthonos volt. Ahogy a szülei is.

Puszival köszöntöttek, és folyamatosan mosolyogtak rám. Megkínáltak itallal, étellel, és egy pillanatig sem éreztették velem, hogy teljesen különbözőek vagyunk. Pedig a beszélgetéseinkből leszűrtem, hogy Matthieu egyáltalán nem úgy nevelkedett, ahogy én. A szüleimmel egy nebraskai kis faluban éltünk, ezzel szemben a Laurent család ereiben igazi arisztokrata vér folyik. Mondhatni, klisések. Monique és Gérard Párizsban házasodtak össze, és csak akkor költöztek New Yorkba, amikor a gyerekek már iskolások voltak, de sosem hagyták maguk mögött a francia életvitelüket. Monique egy divatcégnél dolgozik, Gérard pedig ügyvéd. Ezért érthető, miért ódzkodtam a találkozástól. Én, a falusi kislány, aki igazi művész akar lenni, de valójában egy kis garzonban, alkalmi munkákból él, és ők… Nekik mindenük megvolt.

– Gyere, ülj mellém! – biccentett Colette az asztal felé.

A vacsora isteni volt, és kellemesen elbeszélgettünk órákon keresztül. A végére már egyáltalán nem zavartak a társadalmi különbségek. Sejthettem volna, hogy ha Matt ennyire két lábbal a földön jár, akkor azt csak a családjától tanulhatta.

– Matt említette, hogy fotós vagy – mondta Gérard, amint kinyitott egy újabb üveg bort.

A kanapén ülve társalogtunk mindenféléről, ezért kicsit túlságosan is egyenesnek éreztem ezt a megszólítást.

– Igen – bólintottam.

Matthieu megszorította a kezemet. Érezhette, hogy túlságosan is befeszültem a témától.

– Állítólag a galériában is van egy képed. Ha jól tudom, néhányan már ajánlatot is tettek rá.

– Papa, mondtam már, hogy nem fogom eladni azt a képet – szólt közbe Matt.

– Én csak azért hoztam ezt fel, hogy talán, ha több képet is kiállítanátok, akkor szegény lánynak nem kellene éjt nappallá téve dolgoznia. Csinálhatná, amit szeret, miközben pénzt is keresne.

Ekkor láttam Gérard szemében először, hogy nem érti a „mi fajtánkat”. Valószínűleg a saját fiát sem értette igazán, de a művészek teljesen máshogy vannak programozva. Nekünk mások a prioritások.

– Van még néhány fotóm – szóltam közbe, hogy kicsit enyhítsem a hangulatot –, csak azokat nem érzem annyira magaménak. Néha nehezebben jön az ihlet.

– Ne szabadkozz, drágám – legyintett Monique. – Gérard csak a pénz és a racionalitás nyelvén ért.

Szerencsére nem firtattuk tovább ezt a témát, de már akkor éreztem, hogy hiába kedvelnek, sosem fogunk egy nyelvet beszélni.

Colette viszont igyekezett minél jobban megismerni. Éppen hazautazott az egyetemről őszi szünetre, és azt hiszem, örült, hogy nem csak a szüleivel kell töltenie ezt az időt. Ő mindig is közelebb állt hozzám, talán azért is, mert Matt-tel is nagyon egy húron pendültek. Colette is művészeti suliba járt, és arra készült, hogy a tanulmányai befejeztével csatlakozik a galéria csapatához. Sokat kérdezett a munkáimról, ami nagyon jólesett. Tudtam, hogy nem játssza meg magát, hanem valóban érdeklődik, abból, ahogyan figyelt és reflektált a mondataimra. Már akkor tudtam, hogy mi jóban leszünk.

A vacsora kellemesen telt, de utána rögtön kimentettük magunkat a további bájcsevej alól. Matt megígérte, hogy elvisz moziba, de végül a lakásomon kötöttünk ki. Képtelenek voltunk elindulni, az ágyam szinte rabul ejtett minket. Alig bírtuk kivárni, hogy újra kettesben lehessünk.

A plédem épphogy takarta a derékvonalát. Én a hasamon fekve olvasgattam a sarki kínai étterem szórólapját, ő pedig engem nézett. Sosem felejtem el azt a pillantást, amit akkor vetett rám. Komolyan, már-már megfontoltan pihentette rajtam a szemét, miközben az ajkát félmosolyra húzta.

– Mi az? – kérdeztem értetlenül.

– Szeretlek! – mondta nemes egyszerűséggel. – Azt hiszem, még sosem szerettem ennyire senkit.

Lefagytam a szavaitól. Egyáltalán nem számítottam ilyesfajta vallomásra, főleg nem ilyen rövid idő után. Na, nem mintha én máshogy éreztem volna, csupán belőle nem néztem ki, hogy ennyire komolyan gondolja a dolgot.

Felültem az ágyon, vele szemben.

– Én is szeretlek! – feleltem.

A következő csókja már egészen máshogy hatott, mint a vallomása előtt. Eleinte azt gondoltam, hogy a kapcsolatunk nem lesz több, mint néhány átmulatott éjszaka, de napról napra egyre közelebb kerültem hozzá. Azt hittem, csak én érzek így, de amikor kimondta ezeket a szavakat, úgy éreztem, végre megtaláltam azt, amit kerestem. Akit kerestem.

– Tavasszal eljöhetnél velem az egyik üzleti utamra – mondta.

Nem gondolkodtam ilyen hosszú távra előre, de mivel kezdett komolyabbá válni a helyzet, jólesett, hogy ilyen távlatokban is tervez velem.

– Hova? – kérdeztem.

– Franciaországba. Délre. Csodálatos vidék, meg akarom mutatni neked.

– Biztosan gyönyörű – mosolyogtam rá.

– Meséltem már rólad az ottaniaknak. Mindenki meg akar ismerni.

Lassan csókolgatni kezdte a vállamat.

– Úgy gondolod, méltó vagyok arra, hogy megismerjem az egész családodat? – incselkedtem vele.

– Még sokkal többre is, Lily Perkins. Komoly terveim vannak veled.

– Ez egy kicsit úgy hangzik, mintha el akarnál rabolni, hogy fogva tarts a pincédben.

– Csak a szívedet akarom foglyul ejteni.

– Ez pedig borzasztó nyálasan hangzik. Akkor már inkább a sorozatgyilkos éneddel tárgyalnék.

Nagyot nevetett, majd magához vont, és ismét megcsókolt. Amikor elengedett, én is komolyabban szólaltam meg:

– Szerinted kedvelnek a szüleid?

– Maximum nem beszélek velük többet – vonta meg a vállát.

Elnevettem magam.

– Tényleg érdekel, hogy szerinted mit gondolnak rólam – erősködtem.

– Szerintem kedvelnek. Ha nem így lenne, már kaptam volna néhány üzenetet, hogy felejtselek el. De kedves voltál, megnyerő, és hoztad a szülőcsábító mosolyodat, úgyhogy nem lehet gond.

– Szülőcsábító mosoly? – kérdezek vissza kacagva.

– Igen, tudod, az a jókislányos nézés, amitől az összes szülő azt hiszi, hogy benned megbízhatnak, veled jó társaságban van a gyerekük.

– Miközben teljesen tévúton járnak – csóváltam a fejemet.

– Rendesen elrontottál, az már igaz! Mióta megismertelek, semmi másra nem tudok koncentrálni. Folyton csak veled akarok lenni. És nem akarom, hogy véget érjenek a találkozóink. – Az ölébe húzott, összefonódva feküdtünk le az ágyra. Arcomat a nyakába fúrtam. – Fogalmad sincs, mit műveltél velem – sóhajtotta. – Már amikor megláttam azt a fotót a faladon, tudtam, hogy újra látni akarlak. És hidd el, nagyon sok tervem van még, amiben te is szerepelsz.

– Igen? Milyen terved?

– Majd meglátod!

Ezzel lehajolt hozzám, és egy gyengéd csókot lehelt az ajkamra.

MA

Az előszobában teszem le a kabátomat, és összegyűjtöm minden erőmet ahhoz, hogy belépjek a nappaliba. Colette megy előttem, ezért van időm felkészülni, de amint meglátom Monique könnyes szemét, görcsbe rándul a gyomrom.

– Drágám – ölel magához –, olyan jó, hogy itt vagy!

– Köszönöm a meghívást.

– Ugyan már, hiszen családtag vagy. Ez a nap mindannyiunkról szól. Természetes, hogy itt a helyed.

Gérard úgy tűnik, már a negyedik pohárral tölt magának, de ezúttal kapok belőle én is.

– Ez volt a kedvenc évjárata – teszi hozzá, amikor átnyújtja a bort. – Ez az utolsó üveg.

Az ő szeme is üveges, de sokkal jobban bírja, mint a felesége. Hellyel kínálnak, én pedig leülök a velük szemben álló kanapéra, Colette pedig mellém.

– Sajnáljuk, hogy nem tudtunk elmenni a megnyitóra, de Colette mesélte, mekkora siker volt – mosolyog rám Monique.

– Igen, szerencsére nagyon jól sikerült. Köszönjük az ajánlást is, a vendéglátó cég nagyon ügyes volt.

– Mi is mindig velük dolgozunk. Legalább ebben tudtam segíteni. Annyira szerettem volna elmenni, de a tegnapi divatbemutató…

– Nem kell magyarázkodnod – rázom a fejemet. – Megértjük. Nincs semmi gond.

Úgy néznek rám mindannyian, mintha valami rosszat mondtam volna. Mindig ezt csinálják. Tudom, én nem vagyok olyan kifinomult, mint ők, és sokszor nem tudom, hogyan viselkedjek, de már nem fogok megváltozni. Ezt ők is tudják, az elejétől fogva, mégis mindig kedvesek hozzám. Amit persze nem érdemlek meg, mert nagyon sokszor elég bunkó módon viselkedem még velük is.

– És mikorra tervezed a saját kiállításodat? – kérdezi Gérard.

Mintha ma mindenki a legérzékenyebb pontjaimra szeretne taposni. Nem direkt csinálják, támogatni akarnak, de egyedül Colette nem cseszeget ezzel, ami kezd már idegesítő lenni.

– Még nem állok készen rá – tárom szét a kezemet.

– Azóta nem fényképeztél? – kérdez közbe Monique.

– Nem – vallom be őszintén. – De majd fogok. Biztosan.

Még egy mosolyt is eleresztek, holott legbelül üvölteni tudnék. Tudják jól, hogy évek óta még csak rá se tudtam nézni a felszerelésemre, és az okával is tisztában vannak. Ahogy azzal is, hogy valószínűleg soha többé nem fogom tudni úgy a kezembe venni a kamerát, hogy ne rá gondoljak.

Az ebédet a házvezetőnő főzte. Minden évben ugyanaz a menü: hagymaleves, konfitált kacsa, ratatouille és tarte tatin. Szerintem Monique nem tud főzni, és az is gyanús, hogy nem az ő főztjén nőttek fel a gyerekek. Az is biztos, hogy egyikük sincs oda a hagymalevesért, de nem is miattuk készült.

Ahogy sejtettem, ebéd közben se maradnak el a nosztalgikus mesélések, amihez én nem szívesen csatlakozom, de még hallgatni se szeretem. Ez azonban az ő házuk, és ha ehhez van kedvük, hát tegyék. Én viszont már alig várom, hogy vége legyen ennek a napnak. Borból szerencsére még maradt, ezért töltök magamnak, miközben a desszert után visszaülünk a kanapéra.

– Ó, már majdnem el is felejtettem! – kapja fel a fejét Monique, majd a levélíró asztalkájához lép. – Jött egy leveled.

Értetlenül nézek vissza rá. Levél? Nekem? És miért ide?

Aztán megvilágosodom: címzettként eredetileg nem is én szerepelek rajta.

– Ezt nem én kaptam – lóbálom a borítékot, de Monique feltartja a kezét.

– Tudom, de mivel te vagy a törvényes örököse, ezért téged illet, bármi is álljon benne.

Ahhoz képest, mennyire megviselték őt a történtek, még mindig képes tiszta fejjel, higgadtan gondolkodni. Ez valami francia szokás lehet, mert mi, amerikaiak ilyenkor fittyet hányunk az illemre és a jó modorra.

Már attól remegni kezd a kezem, hogy a nevét olvasom. Talán bölcsebb lenne otthon, egyedül elolvasnom a levelet, de le merem fogadni, hogy csak egy számla vagy reklám van benne. Nagy hévvel bontom fel, de megtorpanok, amikor meglátom a kézzel írt szöveget. Főleg azért, mert nem tudom elolvasni.

– Franciául van – jelentem ki, majd átnyújtom Colette-nek, aki belemélyed, de néhány másodperccel később eltátja a száját. – Mi az?

– Ez… Ezt nem értem.

Az egész család feszülten figyel, főleg én. Colette homloka egyre mélyebb ráncokba fut.

– Mi áll benne? – érdeklődik Monique.

– Egy bizonyos Monsieur Moreau azt írja, hogy Monsieur Corbin sajnos a múlt héten elhunyt, ezért életbe lép a szerződésük.

– Milyen szerződés? – kérdezek közbe izgatottan.

Colette tovább olvas.

– Egy birtokról van szó, Saint-Rémy-de-Provence-ban. Nem tudom, pontosan hol, de leírja, hogy mikor olvassák fel a végrendeletét, amiben a birtok tulajdonjogát is megemlítik majd.

– Úgy érted, hogy M…

Még nem megy. Nem tudom kimondani a nevét.

– Igen – bólint Colette. – Nagyon úgy tűnik, hogy ő is az örökösök között van.

– De ezt nem értem! – Felpattanok a kanapéról. Fel-alá járkálok, hogy nyugtassam magam. – Én erről még csak nem is hallottam. Valami rokonról van szó?

– Nekem egyszer említett valamit, de utána nem hozta szóba. Gondoltam, letett róla – értetlenkedik Monique.

– Mit mondott? – kérdezem.

– Csak annyit, hogy legutóbb, amikor ott járt, nagyon megtetszett neki egy kis ház, amit szeretett volna megvenni. De a tulajdonosa már elég idős volt, és nem tudott volna hova menni, ezért nem küldené el. Akkor még úgy tűnt, nem talál megoldást, és ezért nem is beszéltünk róla többet.

– Ez mikor volt?

– Három éve, nagyjából.

Colette a szája elé kapja a kezét.

– Te tudsz erről valamit? – fordulok felé.

– Basszus, ki is ment a fejemből! Ajándéknak szánta, ezért nem beszélhettünk róla, aztán…

– De mégis, mi ez? – Már Monique is egyre jobban izgul.

– Emlékszem, együtt voltunk az ügyvédnél. Nekem is csak annyit mondott, hogy a legutóbbi útja során talált egy házat, amit mindenképp meg akar venni – egyenesen a szemembe néz. – Kettőtöknek. Úgy gondolta, hogy a nyarakat ott töltenétek. Igen, mesélt Monsieur Corbinről, akit nem szívesen tenne ezért utcára. Az öregnek nem volt örököse, ezért mindenképp elúszott volna a birtok. Megegyeztek, hogy megkapja előre a pénzt, de amíg él, ott maradhat a házban, és csak utána lenne a tiétek. De megesketett, hogy nem mondok erről semmit, mert születésnapi meglepetésnek szánta neked. Aztán teltek-múltak az évek, és teljesen el is felejtettem.

Megállok. Visszaülök a kanapéra, mert túl nagy sokk ért egyszerre. Már két éve. Két éve nincs velem, és még most is képes meglepetést okozni.

– Ez csodálatos!

Monique szeme ismét könnybe lábad, én azonban küzdöm az érzéseimmel. A családon úgy látom, örülnek a hírnek, de valójában nem tudom, miért. Csak zavarba hoz, hogy egy újabb elvarratlan szálat kell kibogoznom. És a tekintetük… Mintha azt várnák, hogy én is sírjak, legyek meghatva és örömködjek, mekkora ajándék ez az élettől. Hát, én nem így érzem.

Képtelen vagyok a közelükben maradni, ezért felállok a helyemről. Elveszem Colette kezéből a levelet.

– Elnézést, de nekem most mennem kell. Holnap a galériában találkozunk!

Kisietek az előszobába, ahol magamhoz kapom a kabátomat, majd kiszaladok az utcára, hogy taxit fogjak. Amíg nem jön egy autó, addig sétálok, nehogy valamelyikük utolérjen. Nem akarok én menekülni előlük, csak hát nem értik meg, hogy min megyek keresztül. Ők máshogy gyászolnak. Én továbbléptem, igyekszem megfelelni a hétköznapokban, a munkában, de ők folyton vissza akarnak rántani. Nem hibáztatom őket, hiszen a fiukat veszítették el, de nincsenek tekintettel arra, hogy én máshogy élem meg a történteket. Azzal nem teszünk senkinek se jót, ha azon kesergünk, mi lett volna, ha. Ha tehetném, magam mögött hagynék mindent, és új életet kezdenék, hogy ne kelljen minden egyes nap a szánakozó, sajnálkozó tekintetek kereszttüzében élnem. Olyan jól haladtam! Igaz, a fotózás még nem megy, de a galériát teljes odaadással vezetem, és igyekszem továbbvinni az örökséget, amit kaptam.

Először az otthoni címemet mondom be, de végül meggondolom magam.

– A Green-Woodba! – szólok előre, majd hátradőlök az ülésben.

A taxi a főbejárat előtt tesz ki. Besétálok a nagy, díszes kapun, majd gyalog indulok a tó irányába. Felgyorsítom a lépteimet, mert máshogy képtelen vagyok megbirkózni a testemet szétfeszítő indulatokkal. Ahogy a partra érek, jobbra kanyarodom, és megkeresem a fehér, magas sírkövet. A temetés óta nem jártam itt, ezért szíven üt, amikor elolvasom a nevét: Matthieu Laurent. Megtorpanok előtte. A lábam a földbe gyökerezik, képtelen vagyok megmozdulni. Eddig egyszer se jöttem ki hozzá, de nem azért, mert ne szerettem volna. Féltem, hogy az érzelmeim felszínre törnek, én pedig annyira magamba zuhanok, hogy nem találok kiutat a gyászból és a haragból, amit a világ iránt érzek. Itt hagyott. Ő, akit mindenkinél jobban szerettem. Az egyetlen ember, aki megértett, aki olyan volt nekem, mintha a részem lenne. Akinek egy pillantása szebbé tette a napomat, és aki miatt úgy éreztem, van értelme élni. Most, hogy ő nincs, mégis hogy gondolhatnám ezt?

– Boldog szülinapot! – nyögöm magam elé. Sosem hittem abban, hogy a halottak hallanak minket, most mégis hangosan beszélek hozzá. – A szüleidtől jövök. Megtartották a szokásos ebédet, és letuszkolták a torkukon a hagymalevest. Tudom, imádtad nézni, ahogy azt bizonygatják, mennyire finom, csak hogy neked kedvezzenek. A kiállítás megnyitója pedig…

Elcsuklik a hangom. Mégis hogy mesélhetnék neki ilyeneket, amikor ő nem lehet itt? Amikor ő nem élheti át ezeket a pillanatokat?

Újból elönt a düh, a kezemet ökölbe szorítom, és kinyitom a számat.

– Miért hagytál itt? – szegezem neki a kérdést, holott tudom, hogy nem fogok választ kapni. – Mégis hogy gondoltad, hogy nélküled menni fog? – A hangom megremeg, a szemem sarkába pedig egy könnycsepp gyűlik. – Képtelen vagyok rá! Mindenki azt várja tőlem, hogy kétségbe essek, hogy magamba zuhanjak, hát tessék! Itt vagyok, sírok, és azért könyörgöm, hogy ez az egész ne legyen valós. Hogy végre felébredjek ebből a rossz álomból, de tudom, hogy ez lehetetlen!

A könnyeim megindulnak, csillapíthatatlan folyóként zúdulnak le a felhevült arcomon. A lábam nehezen tart meg, térdre ereszkedem a sír előtt. Hangos zokogásom betölti a környezetemet, de kicsit sem szégyellem. Két év elfojtott érzelmei törnek most fel belőlem, ezért képtelen vagyok megzabolázni őket.

– Annyira hiányzol! – suttogom sírva.

A homlokomat a kőnek támasztom, míg a remegésem alább nem hagy. Lehunyom a szememet, és várok. Talán egy csodára. Várom, hogy hozzám szóljon, hogy megérintsen, hogy csak annyit mondjon: tudom, hogy nehéz, de itt vagyok veled.

De már sosem fogom hallani a hangját. Nélküle kell boldogulnom az életben. Ezért is választottam azt az utat két évvel ezelőtt, hogy nem fogok sírni és összeomlani. A galérián és a családján kívül minden mást kizártam az életemből, ami rá emlékeztet. Ha tehetném, messzire szöknék a gondjaim elől.

A zsebembe nyúlok egy papír zsebkendőért, de helyette az összegyűrt levelet találom meg. Már csak ez hiányzott! Egy újabb döfés a szívembe. Pontosabban a szívem üresen tátongó helyére.

– Monsieur Corbin meghalt – folytatom hangosan. – Azt mondják, én örököltem a házát Franciaországban, de azt se tudom, mihez kezdjek ezzel a hírrel. Örüljek neki? Mégis hogy örülhetnék? Csak a sors kegyetlen tréfája ez is, ahogy az orrom alá dörgöli, hogy már sosem lehetek boldog. Az lehettem volna, ha itt vagy mellettem. De már sosem láthatlak többé. Sosem érezhetem a bőrödet az enyémen. Sosem hallom már, ahogy a fülembe súgod, hogy szeretsz.

Az eső lassan kezd cseperegni. Először csak a hajamon érzem, majd a karomon és az arcomon is. Mintha ez lenne a tökéletes végszó ahhoz, hogy elinduljak. Felegyenesedem, és megállok a sír előtt. Még egyszer elolvasom a nevét, majd egy csókot nyomok az ujjaim hegyére, és a kezemet a kő tetejére fektetem.

– Remélem, megérted, bármit is teszek.

A régi lakásomban aludtam. Képtelen lettem volna belépni a közös hálószobánkba, bár ez a hely se tölt el végtelen örömmel. Főleg, amikor meglátom a sarokban álló fotókat a keretükben, és eszembe jut Monique kérdése. Amikor elkezdtem dolgozni a galériában, már terveztük, hogy egyszer az én fotóimnak is rendezünk egy önálló kiállítást. Össze is válogattuk a képeket, már csak az utolsókat kellett volna befejeznem, de erre már nem került sor. Amióta Matthieu itt hagyott, a közelükbe se tudok menni. Ő volt az én múzsám, a támogatóm, a legnagyobb rajongóm.

Emlékszem, amikor piknikezni mentünk a Clove Lakes Parkba.

NÉGY ÉVVEL EZELŐTT

Vasárnap délután volt, ragyogó napsütés, de a fák levelei már vörösbe és sárgába hajlottak. A színek kavalkádja magával ragadott, ezért amíg Matt a takarón fekve olvasott, én csak figyeltem az embereket és a tájat.

– Azon jár az agyad, hogy mit örökítenél meg ebből? – kérdezte.

– Még nem tudom – vontam meg a vállamat. – Tetszenek a színek és a kompozíció. Aztán majd meglátjuk.

– Tudod, ha így haladsz, több kiállítást is kell szerveznünk. Egyet külön a tájképeknek.

Hátrafordultam hozzá.

– Szerinted rossz irányba haladok? – kérdeztem kétségbeesve.

– Nem, dehogy! Imádom a tájképeidet. Örülök, hogy mindig találsz valami újat a fotózásban.

– Most valamiért ez fogott meg.

Mosolya szélesebbre nyílt.

– Mi az? – kérdeztem kíváncsian.

– Nagyon tetszene neked Saint-Rémy. Remélem, egyszer eljössz velem.

– Egyszer majd biztosan – bólintottam. – De megbeszéltük, hogy az üzleti utakra egyedül mész. Én sem akarlak zavarni, és neked is kényelmetlen lenne, ha a nyakadon lógnék.

– Lóghatnál rajtam bárhol – csókolt a nyakamba. – Cseppet se bánnám!

A szavai mindig a szívemig hatoltak. Felemeltem a fejemet, és a vállam fölött megcsókoltam. Tökéletes harmóniában éltünk, mintha mindig is egyek lettünk volna.

Kivett két poharat a piknikkosárból.

– Kibontod a bort? – kérdezte.

Felé fordultam, majd elővettem az üveget. Egymással szemben ülve készültünk fel a koccintásra, amikor észrevettem, hogy valami lóg az üveg nyakán. Egy vörös színű szaténszalag volt rajta masniba kötve, a végén pedig valami megcsillant. Első ránézésre nem láttam, mi, de amikor alaposabban megvizsgáltam, kirajzolódott a fehérarany karika, rajta pedig több csillogó kő. A lélegzetem is elállt, miközben felemeltem a tekintetemet. Matt vigyorogva nézett rám.

– Nem akartam elutazni anélkül, hogy tudnám a választ – mondta kissé szégyenlősen.

Össze kellett szednem minden erőmet, hogy ki tudjam nyitni a számat.

– Akkor tedd fel a kérdést!

Játékosan csóválta a fejét, miközben fél térdre emelkedett a földről. Mindenem remegett. Abban a pillanatban bármi történhetett volna körülöttünk, semmi sem terelhette volna el a figyelmemet róla.

– Lily Jane Perkins, megtisztelnél azzal, hogy a feleségem leszel?

A szemembe nézve várta a választ, én pedig elhatároztam, hogy méltóságteljesen és büszkén fogom kimondani, de a sírástól alig lehetett érteni, amikor azt válaszoltam:

– Hát hogy a fenébe ne!

A nyakába vetettem magam, és addig csókoltam, amíg bírtam levegővel. A földön fekve töltöttük a napból hátralévő időt, mert tudtuk, hogy nem kell sehova se rohannunk. Miénk a világ összes ideje. Legalábbis azt hittük.

MA

Elhessegetem az emlékeket, és hátat fordítok a képeknek. Lassan indulnom kell dolgozni, úgyhogy lezuhanyzom, de az előző napi ruháimat veszem fel. Ebben a lakásban csak kinyúlt nadrágokat és pólókat hagytam, amelyek a munkához teljesen megfeleltek, de a galériába mégsem mehetek bennük.

Útközben veszek két kávét, és azzal sétálok át a Central Parkon. Előkeresem a kulcsaimat, és kinyitom az ajtót. Amíg lepakolok, a pultra teszem a kávékat. Felkapcsolom a lámpákat, és körbemegyek, hogy ellenőrizzem, a takarítónő alapos munkát végzett-e. Szerencsére mindent rendben találok, ezért beülök az asztalom mögé. Van egy kis időm, amíg Colette megérkezik, addig is átnézem az e-maileket.

Legutóbb a személyes fiókomba jelentkeztem be, ezért most is az ugrik fel először. Kitörölgetem a felesleges reklámokat, de megakad a szemem egy néven: Travis Johnson, J. D. Vajon miért ír nekem levelet egy ügyvéd? Talán ez is csak spam, de amikor elolvasom a tárgyat, a szívem kihagy egy ütemet. Rögtön rákattintok.

Feladó: Travis Johnson, johnson.t@mallery.com

Címzett: Lily Laurent, lily.laurent@yahoo.com

Tárgy: hagyatéki tárgyalás

Tisztelt Mrs. Laurent,
ezúton értesítem, hogy Monsieur Corbin bekövetkezett halála miatt a hagyatéki tárgyalásra május 26-án kerül sor. Helyszín: Saint-Rémy-de-Provence, Moreau ügyvédi iroda. Kérem, a férje által aláírt szerződést hozza magával.

Üdvözlettel,

Travis Johnson

Első mozdulattal majdnem lecsukom a laptopot, de végül képtelen vagyok rá. Megannyi kérdés és bizonytalanság lep el, amitől nem tudok tiszta fejjel gondolkodni. Jobb lesz, ha a kezembe veszem ezt az ügyet.

Kikeresem neten az ügyvédi iroda számát, és tárcsázok. A bal kezemben lévő tollal az asztalt kopogtatom, a lábamat gyors ütemben rázom.

– Mallery ügyvédi iroda, miben segíthetek?

Egy barátságos női hang fogad, bizonyára a titkárnő.

– Üdv, Lily Laurent vagyok, ma kaptam egy e-mailt Mr. Johnsontól. Van rá lehetőség, hogy beszéljek vele?

– Milyen ügyben?

– Hagyatéki.

– Máris megnézem, hogy szabad-e a vonal. – Rövid időre kellemetlen zene harsan fel, majd újra csend. – Mr. Johnson éppen ráér, kapcsolom.

Még csak meg se tudom köszönni, nyomban rám nyomja ismét a zenét. Felállok a székemből, és az üvegfal felé sétálok. Az utcán sürögnek-forognak az emberek, mindenki siet a maga dolgára. Szinte egy tömegként hömpölyögnek. Hogy lehetek ennyi ember között mégis ilyen magányos?

– Travis Johnson, jó napot!

Egy mély bariton billent ki a gondolataimból.

– Üdv, én Lily Laurent vagyok, és azért keresem, mert kaptam öntől egy e-mailt Monsieur Corbin hagyatéki tárgyalásáról.

– Mrs. Laurent, örülök, hogy beszélünk! Igen, a férje halála miatt ön örökölte az ottani birtokot is, ezért részt kell vennie a hagyatékin.

– De… De én erről miért nem tudtam? Mármint nem az utazásról, hanem a birtokról. Amikor a férjem meghalt, minden vagyonát megörököltem, de szó sem volt házról vagy birtokról.

– Igen, ez sajnos a francia kollégák hibája volt. Valószínűleg azért nem értesítették, mert egy olyan szerződést írt alá a férje Monsieur Corbinnel, ami csak a férfi halálakor lépett életbe. Tehát eddig nem a férje tulajdona volt a birtok, csupán most vált volna azzá. Így viszont, hogy ön a törvényes örököse, ezért önre száll a birtok is.

– De… – Folyamatosan csak dadogok, mert még én sem tudom pontosan, hogy mit akarok mondani. Csupán egy dologban vagyok biztos. – Én nem mehetek oda. Nem utazom oda. Küldjék el a papírokat, és kész.

– Sajnos ez lehetetlen. Személyesen kell részt vennie a tárgyaláson, kivéve, ha akadályoztatva van. Akkor kérheti a távoli kapcsolattartást is.

Meg kell úsznom ezt az egész hercehurcát. Képtelen lennék odamenni, nem is akarok, ezért olyan gyorsan ki akarok bújni az utazás alól, ahogy csak lehet.

– És mit jelent az, hogy akadályoztatva vagyok?

– Például súlyos beteg, nem képes a mozgásra vagy a várandósság késői szakaszában van. Vagy esetleg nem hagyhatja el az országot jogi szempontok miatt.

A homlokomat az üvegfalnak támasztom. Kintről jó hülyén nézhetek ki, de most nem érdekel. Kell valami, ami lehűti a forró arcomat.

Talán a legegyszerűbb az lenne, ha el se mennék… Akkor csak kihúznának a listáról, és kész, kikerülnék ebből a cirkuszból. De ha ezt tenném, azzal megsérteném Matt emlékét, és ez sokkal rosszabb érzéssel tölt el, mint egy rövid európai utazás.

– Akkor nincs más választásom, igaz? – kérdezem kétségbeesve.

– Úgy vélem, nincs. De legalább alkalma lesz szétnézni a birtokon, tervezgetni…

– Köszönöm a segítségét!

Bontom a vonalat. Nem érdekel, hogy bunkónak tart, de a kezdeti sokk már átment folyamatos sokkhatásba. Reméltem, hogy megúszom valahogy ezt az utat, sőt az egész procedúrát, de úgy tűnik, hiába álmodoztam erről. A sors néha képes jól a szemünkbe nevetni.

– Minden oké?

Észre se vettem, hogy Colette lépett be az ajtón.

– Persze! – Megrázom magam, és visszamegyek az asztalomhoz.

– Telefonáltál? Rossz hír?

– Azt hiszem. Bár valaki más biztosan örülne, ha egy francia birtokot hagynának rá, nekem mégis felfordul tőle a gyomrom.

Magamhoz veszem az egyik kávét, a másikat átnyújtom Colette-nek.

– Csak te vagy képes még ezen is kibukni.

– Én csak… – sóhajtok. – Nem akarok ezzel foglalkozni! Eltelt két év, azt hittem, hogy túl vagyok mindenen, erre jön ez!

– Biztos nem akart vele rosszat.

Colette elszomorodik, amitől összeszorul a szívem.

– Persze, ne érts félre! Egyáltalán nem haragszom rá. De nem hiányzik ez az egész procedúra. Ráadásul az ügyvéd szerint oda kell utaznom a hagyatéki tárgyalásra, amihez meg végképp nincs kedvem.

– Szerintem jót tenne egy utazás – felhúzza a vállát. – Kicsit legalább kitörnél a megszokott mókuskerékből. Mikor lesz a tárgyalás?

– Most pénteken.

– Akkor ne gondolkozz rajta sokat! Szombaton apu szülinapját ünnepeljük. Ha nem akarsz megint órákon keresztül a szüleimmel lenni, akkor jobban teszed, ha minél hamarabb elmenekülsz.

– Szeretem a szüleidet!

– Tudom, én is. De ismerem őket, és látom rajtad, mennyire nehezen viseled a családi ebédeket és hogy csak azért jössz el, hogy ne bánts meg minket. Most viszont végre van egy hivatalos kibúvód. És cserébe elutazhatsz Dél-Franciaországba. Nézd meg, milyen szép helyet választott nektek Matthieu. Talán jobban fogod érezni magad tőle.

Azt nagyon erősen kétlem. Abban viszont biztos vagyok, hogy ha nem teszek pontot ennek az ügynek a végére, akkor addig fog kísérteni, amíg az őrületbe nem kerget. Azzal a házzal valamit kezdeni kell, hiszen hivatalosan az én nevemen lesz, akár akarom, akár nem. Ez az út úgy hiányzik nekem, mint egy púp a hátamra, de nincs más lehetőség. El kell varrnom a szálakat, ha nem akarok folyamatos gyomorgörccsel élni.