A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nothing Serious

Herbert Jenkins, London,1950

Fordította

Borsos Balázs

Szerkesztette

Till Katalin

Fedél

Rígler György Rigó

Copyright © by the Trustees of the Wodehouse Estate

Hungarian translation © Borsos Balázs, 2022

Hungarian edition © Ciceró Könyvstúdió, 2022

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió Kft.

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Tördelő:Vaisz György

Korrektor: Czene István, Váczy Ludmilla

ISBN 978-963-432-188-0

Elektronikus verzió v1.0

cicerokonyvstudio.hu

facebook.com/CiceroKonyvstudio

instagram.com/cicerokonyvstudio

Tartalom

1. Az árnyék elvonul

2. Bramley-ben üdülni felpezsdít

3. A mélységből

4. Agyaglábú óriás

5. Excelsior

6. Rodney visszaesik

7. Szívek útvesztőben

8. Az ügynök születése

9. Ehhez mit szól, spori?

10. Sikertörténet

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

1.
Az árnyék elvonul

Ropogós zsömle repült át a levegőn süvítő hanggal, mint az ismeretlenből érkező meteor, elszáguldott a Szivar és a Parazita Klubban ebédre vendégül látott idősebb rokona feje mellett, és nekicsapódott a falnak. Mivel a Szivar észlelte, hogy vendége legalább tizennyolc hüvelyknyire a levegőbe emelkedett székéből, igyekezett megnyugtatni: a dolog valójában egy fikarcnyi figyelmet sem érdemel.

– Valaki csak udvariaskodik – magyarázta. – Természetesen nekem szánta. Honnan érkezett?

– Azt hiszem, a két fiatalember egyike dobhatta, akik annál az asztalnál ülnek.

A Szivar a jelzett irányba bámult.

– Semmiképp sem lehetett a magasabbik, aki teknőckeretes szemüveget visel – jelentette ki. – Az ugyanis Horace Pendlebury-Davenport, a klub dartsbajnoka. Ha ő célzott volna meg engem, biztosan el is talál, mert a képességei már-már természetfölöttiek. Bingo Little volt a tettes. Még egy kis sajtot?

– Köszönöm, nem kérek.

– Mit szólnál hozzá, ha a kávénkat a dohányzóban innánk meg?

– Az sokkal biztonságosabb lenne.

– Számításba kell venned Bingo lelkiállapotát – vette föl a fonalat a Szivar újra, mert helyük elfoglalása után észrevette, hogy beszélgetőtársa még mindig megrovó arcot vág. – Néhány nappal ezelőtt még komoly árnyék vetült életére, és az otthoni béke feldúlásával fenyegetett. Az árnyék végre elvonult, és ennek következtében Bingo kissé elengedte magát. Az emlegetett árnyék egyébként gyermekének dadusa volt.

– Ez a fiatalember apa?

– Ó, hát persze!

– Szentséges egek!

– Bingo az ünnepelt írónőt, Rosie M. Bankset vette feleségül, és eljött a nap, amikor a srácnak gyermeke született. Persze a munka nehezét Mrs. Bingo végezte el, de hát érted, mit akarok mondani. És természetesen a babának, hogy erősítésként csatlakozzék a jobb társasághoz, dadusra volt szüksége. A múlt héten rúgták ki.

– De miért okoz a fiatalembernél ilyen vadállati érzelemkitörést, hogy a nőt felmentették a szolgálat alól?

– Mert valaha ez a nő volt Bingo dadusa is. Ez az a pont, amelyre a figyelmedet összpontosítanod kell. A nőnemű tintapusztítók legtöbbjéhez hasonlóan Mrs. Bingo is gyógyíthatatlanul romantikus alkat, és a csöpögős érzelmesség arra a gondolatra vezette, milyen édes is lenne, ha az a dadus, aki Bingót átkormányozta a pelenkás és korai tengerészöltönyös életszakaszokon, most ugyanígy vezérelhetné az ifjabbik generáció magánéletét is. Szóval az történt, hogy valamelyik női magazinban megjelent egy fotó, amelyen a legújabb sorozat szerzője, Miss Rosie M. Banks (férjezett nevén Mrs. Richard Little) szerepelt, mire ez a Sarah Byles azonnal rohant, hogy megbizonyosodjék róla, a férj nem az a Richard Little-e, akit valaha ő dajkálgatott. Ezek után már nem tellett sok időbe, hogy Bingo felesége meggyőzze a dadust: térjen vissza a nyugállományból, és vesse újra kezét az eke szarvára.{1}

– És a barátod ellenezte, hogy alkalmazzák?

– Az nem kifejezés, hogy ellenezte!

Bingo akkor tudta meg a hírt, amikor visszatért az irodából – ugyanis szerkesztőként dolgozik a felsőbb osztálybeli kisdedeket és csecsszopókat érintő témákat taglaló Tündibündik nevű hetilapnál (tulajdonos P. P. Purkiss) –, és az alaposan (mesélte a Szivar) főbe kólintotta. Az ő emlékeiben Sarah Byles mindig is nyolc láb magas és ugyanennyi széles rendíthetetlen figuraként élt, ráadásul a régmúlt korok kalózhajóin szolgálatot teljesítő fedélzetmesterek számos, kevéssé megnyerő személyes tulajdonságával felszerelve, úgyhogy erősen aggódni kezdett fia és örököse jóléte és nyugalma miatt. Attól félt, hogy az ifjú esetleg több kilót is veszít élősúlyából.

– A csodába, lelkem királynője – tört ki –, nem lesz ez egy kicsit túl kemény egyetlen ivadékunk számára? Amikor én szolgáltam Byles dadus kezei alatt, emberi formájú gonosz boszorkának tartottuk, kinek már neve említésétől is erős gyermekek remegtek, mint a kocsonya.

– Jaj, dehogyis, édes mézem! – tiltakozott Mrs. Bingo. – Drága öreg nénike. Olyan kedves, olyan gyengéd.

– Hát, én megbízom az ítéletedben – mondta Bingo kétkedve. – A korral persze megszelídülhetett.

De mielőtt átöltözött volna vacsorához, még bekukkantott az ifjú Algernon Aubrey-hoz, együttérzően megrázta a kezét, és adott neki egy szelet mogyorós csokoládét. Úgy érezte magát, mint a jószívű bokszmenedzser, aki épp újoncot küld a bajnok ellen a szorítóba.

Ezért képzelheted megkönnyebbülését, amikor kiderült, hogy Mrs. Bingo nem alkotott téves ítéletet. A rákövetkező napon megérkező La Byles a mondottaknak megfelelően drága öreg nénikének bizonyult. Az utolsó találkozásuk óta eltelt időszakban mintegy négy láb tíz hüvelykre zsugorodott, az acélos villogás, amelyet Bingo mindig ott látott a szemében, most eltűnt, és a nő elvesztette meglehetősen kellemetlen kisugárzását is, amely a fiú korai éveiben folyamatosan azt az érzést keltette benne, hogy hamarosan sodrófát vagy más hasonló kényszerítő eszközt vesz igénybe nevelési célzattal. Megjelenése visszafogott volt, modora gügyögő, s amikor átölelte Bingót, megcsókolta, és a gyomrocskája hogyléte felől érdeklődött, mire Bingo is átölelte, megcsókolta, és biztosította róla, hogy a gyomrocskája remekül érzi magát. Az egész jelenetet a szívélyes jóindulat hatotta át.

Az új rezsim simán kezdődött, egyelőre úgy tűnt, a körülmények kedvezőek. Mrs. Bingo és Byles dadus olyan jól kijöttek egymással, mint egy baráti dalárda tagjai. Bingo maga távolságtartó jóakarattal kezelte az öreg csontot. És mivelhogy Algernon Aubrey is megkedvelte és megnyugodott a társaságában, nem igazán lehetett mit felhozni ellene. Egy-két napig minden remekül működött.

Egy-két napig, ismétlem. A harmadik nap estéjén azonban, amikor Bingo és felesége vacsora után teljes békében és nyugalomban a nappaliban üldögéltek – az előbbi egy bűnügyi regényt olvasott, az utóbbi pedig nem messze tőle pasziánszozott –, Bingo meghallotta, hogy Mrs. Bingo váratlanul felkuncog. Mivel Bingo mindig vevő volt egy kis kacagásra, megtudakolta neje vidámságának okát.

– Csak arra a történetre gondoltam – mondta Mrs. Bingo, most már teljes szívből rötyögve –, amelyet a dadus mesélt, amikor Algyt fürdettük.

– Olyan természetű, ami elismételhető? – kérdezte Bingo, mert tisztában volt vele, hogy nőtársaságban néha ugyancsak sikamlós történetek hangzanak el.

– Arról mesélt, hogy odagombostűzted a rongybabádat Wilberforce bácsikád frakkjának szárnyára, amikor ő éppen a francia nagykövetség fogadására ment.

Bingo arca megrándult. Pontosan emlékezett erre az epizódra, különösen a folytatására, amely ő maga, a bácsikája és egy házicipő talpának összjátékából állt. A régi seb fizikai értelemben már nem gyötörte, de bizonyos lelki fájdalom még fölidéződött a történet hallatán. Véleménye szerint Byles dadus jobban tette volna, ha hagyja, a halottak temessék el a halottakat.{2}

– Haha – kacagott fel tompán. – Furcsa, hogy még emlékszik rá.

– Ó, a memóriája kiváló – biztosította Mrs. Bingo.

Bingo visszatért a bűnügyi regényhez, Mrs. Bingo pedig ráhelyezte a fekete tízest a piros bubira, és, ahogy mondani szokták, ennyiben maradt a dolog. Ám amikor Bingo újra csatlakozott Keene felügyelőhöz, hogy együtt folytassák Sir Rollo Murgatroyd meggyilkolásának földerítését, akit egy tompa tárggyal hókon vágtak a könyvtárszobában, meglehetősen nehéznek találta, hogy a nyomokra koncentráljon.

Egészen eddig a pillanatig úgy gondolta, hogy korábbi cumisüvegmosójának szerződtetése a pontozott vonalra kanyarított aláírása révén egyedül csemetéje miatt okozhat aggodalmat. Az eszébe se jutott, hogy ő maga is veszélyben lehet. Most azonban érezte, hogy egyre növekvő bizonytalanság tölti el. Nem tetszett neki a dolgok állása. Meglehetősen viharos gyermekkort mondhatott magáénak, tele olyan incidensekkel, amelyeket évekbe tellett kiheverni, és csak reménykedhetett benne, hogy Byles dadus nem szándékozik egy „Én-már-akkor-ismertem-amikor” klubot alapítani, hogy ott felolvasóeseteket tartson.

A legrosszabbtól tartott, és másnap már be is bizonyosodott, hogy rossz előérzete nem volt megalapozatlan. Éppen nekikészült a vacsoraasztalnál, hogy még egy adagot a tányérjára szedjen a lekváros omlettből, amikor kezét félúton megakasztotta egy gyors lélegzetvétel Mrs. Bingo részéről.

– Ó, Bingo, drágám – szólt Mrs. Bingo –, biztos, hogy?

– He? – kérdezte Bingo a sötétben tapogatódzva.

– A gyenge gyomrod – magyarázta Mrs. Bingo.

Bingo elcsodálkozott.

– Mit értesz azalatt, hogy a gyenge gyomrom? A gyomrom remekül működik. Kérdezz meg bárkit a Parazita Klubban. Szinte közhelyszámba megy.

– Nos, tudod, mi történt Wilkinsonéknál a karácsonyi zsúron, amikor hatéves voltál. A dadus azt mondja, sohase fogja elfelejteni.

Bingo sötétvörösre pirult.

– Elmesélte neked?

– Igen. Azt mondta, hogy mindig gyenge volt a gyomrocskád, és minden gyerekzsúron mégis degeszre tömted magad. Azt mondta, hogy csak zabáltál, zabáltál, zabáltál, aztán kimentél rókázni, aztán visszajöttél és megint csak zabáltál, zabáltál, zabáltál.

Bingo meglehetősen hűvös arckifejezéssel felállt. Egy férfi sem szenvedheti, ha egyfajta gyermek Vitelliusnak{3} állítják be, különösen nem a fülét hegyező szobalány je lenlétében, aki nyilván minden, a vacsoraasztalnál elhangzott szót gondosan elraktároz elméjében, és távozása után megosztja a szakácsnővel, hogy annak legyen egy újabb szaftos története az emlékiratai számára.

– Nem kérek több lekváros omlettet, köszönöm – mondta tartózkodóan.

– Ez nagyon okos elhatározás, drágám – helyeselt Mrs. Bingo. – És a dadus úgy gondolja, sokkal egészségesebb lenne, ha többé nem dohányoznál és koktélokat sem fogyasztanál. Bingo a karosszékébe hanyatlott, és úgy érezte magát, mint akit egy nedves zoknival szemközt csaptak.

Néhány nappal később a dolgok még rosszabbra fordultak. Visszatérve az irodából és éppen úton a gyerekszobába, hogy elcseverésszen Algernon Aubrey-val, Bingo a hallban összefutott Mrs. Bingóval. Bingónak föltűnt, hogy felesége modora az üdvözlő ölelés és puszilkodás során némileg furcsa.

– Bingo – szólt neje. – Ismersz egy lányt, akit Valerie Twistletonnak hívnak?

– Ó, hát persze. Pongo Twistleton húga. Egész életemben ismertem. Horace Davenporttal jár jegyben.

– Ó, valóban? – Mrs. Bingo láthatólag megkönnyebbült. – Akkor nem nagyon találkozol vele mostanában?

– Nem igazán. Miért?

– Dadus azt mesélte, hogy meglehetősen feltűnően kerülgetted azon a karácsonyi zsúron Wilkinsonéknál. Azt mondja, hogy állandóan csókolgattad a felakasztott fagyöngy alatt. Meg hogy egyébként is minden kislányt állandóan megcsókoltál.

Bingo megtántorodott. Egyetlen szerető férj sem örülne annak, ha róla ilyen kép rajzolódna ki felesége lelki szemei előtt. Ezenkívül, lovagias férfi lévén, mindig is visszariadt attól, hogy egy nő jó hírét bemocskolja, és nagyon tartott tőle, mi lesz, ha az ilyen megalapozatlan mendemondák eljutnak Horace Davenport, a Parazita Klub fő Othellója fülébe.

– Valószínűleg valaki másra gondolt – mondta végül rekedten. – Gyermekkoromban zárkózott és komoly magatartásomról voltam közismert. Viselkedésem a másik nem tagjai iránt mindig is aggályosan korrekt volt. Tudod, mi jut eszembe arról, hogy az a Byles nőszemély összehord itt mindenféle zagyvaságot? – kérdezte. – Az jut eszembe, hogy a vén hólyag már teljesen szenilissé vált, és nem alkalmas arra az embert próbáló feladatra, hogy az ifjú Algyt pásztorolja. Azt tanácsolom, rúgjuk ki, és fogadjunk fel valami fiatalabbat.

– Egy fiatal dadust akarsz fölvenni?

Bingót persze nem ejtették a feje lágyára.

– Nem fiatal dadust. Hanem egy értelmes, középkorú dadust. Azt akarom mondani, hogy ez a Byles már százhét éves sem lesz soha.

– Az ötvenet töltötte be nemrég, azt mondja.

– Azt mondja ő. Ha!

– Nos, akárhogy is, eszem ágában sincs elengedni. Remekül megvan Algyval, és rólad is úgy gondoskodik, mint egy anya.

– Hát jól van. Csak ne engem hibáztass, ha már túl késő lesz.

– Ha mi lesz túl késő?

– Fogalmam sincs – mondta Bingo. – Valami.

Amikor bement a gyerekszobába, hogy Algernon Aubrey-val töltse el az időt, a szívét súlyos gond gyötörte. Most már fel sem merült, hogy ne foglalkozzék az őt fenyegető veszéllyel. Akkor se figyelt volna jobban föl rá, ha ezt a tényt az országos telekommunikációs csatornák egyikén adják közre. Ha ez a hang a múltból még néhány ilyen sötét esetet előad, akkor ő, Bingo, menthetetlenül elveszíti a tekintélyét. Valahogy, valamilyen eszközzel meg kell szabadulnia ettől a dadustól, amennyiben meg akarja őrizni otthoni presztízsét.

Ez a nő túl sokat tud.

Valójában – és erről mélyen hallgatott, nehogy megtudja bárki – presztízse pillanatnyilag, még a dadus-féle pletykák csócsálása nélkül is, meglehetősen ingatag lábakon állt. Rendkívül komoly válság fenyegette az otthoni állapotokat, és minden esély megvolt rá, hogy neve gúny és közmegvetés tárgyává leend.

Amikor Bingo minden hónap elsején a Tündibündik szerkesztőségében kézhez kapta a borítékot, túlságosan is gyakran követte azt a gyakorlatot, hogy Mrs. Bingo kifejezett kívánságát figyelmen kívül hagyva annak tartalmát egy olyan ló kegyeire bízza, amelynek gyorsaságáról és eltökéltségéről jó híreket kapott, de amely általában hajlamos volt a pálya közepén megállni, hogy százszorszépet szedjen. Most is ez történt. A háromórás Ally Pallyn{4} egy bizonyos Szárcsagyökér iránt táplált téves bizalom következtében nemcsak elvesztette az utolsó fillérét, de még tíz fonttal tartozott is a bukmékerének. Ezt a tízest az elkövetkező napokban kellett kiköhögnie, de ezekben az embert próbáló időkben tízeseket elég nehéz volt beszerezni.

Pedig minden követ megmozgatott. Utolsó tíz shillingjén tombolajegyet vett a klub dartsversenyének győztesére, de üres szelvényt húzott. Megpróbált P.P. Purkiss szívére hatni, hogy némi előleget sírjon ki a következő havi fizetésből, de P.P. Purkiss kijelentette, az időnap előtti anyagi jutatás teljes mértékben idegen a Tündibündik üzletpolitikájától. Már-már úgy tűnt, rákényszerül arra a rendkívül extrém és ostoba cselekedetre, hogy Mrs. Bingót vágja meg, ami azzal a következménnyel járhat, hogy neje ezt még valamikor az aranylakodalmuk délutánján is felemlegeti, és nem valószínű, hogy korábban egyetlen délutánt is kihagyna.

Meglehetősen baljós volt tehát a dolgok állása, és Bingónak az esett különösen rosszul az egészben, hogy ha csak egyetlen másodperc töredékével fürgébben mozdul, amikor a dartsverseny szelvényeit tartalmazó kalapot körbeadták, páholyban érezhetné magát, mert akkor az övé lenne a verseny tuti nyerő cédulája. Már kinyújtotta a kezét egy jegy után, már-már meg is ragadták ujjai, amikor Stekszes Prosser megelőzte, és ő horgászta ki azt a darab papírt. Ami nagyon fontos papír volt, lévén, hogy szétnyitása után kiderült: Horace Davenport neve áll rajta.

Márpedig Horace Davenport olyan csóka, aki bár híján lehet némely tulajdonságnak, amelyek felsőbbrendűvé tesznek egy férfit, a dartsban mindig remekül dobja a nyilakat. Tehetsége mind a középiskolában, mind az egyetemen úgyszólván közmondásossá vált a sportoló közösség körében, és az évek múlása dobásai pontosságát egyáltalán nem befolyásolta. Hacsak szeme meg nem homályosodik, vagy ereje el nem fogyatkozik{5}, bárki, aki az ő nevét húzza a versenyzők közül, úgy érezheti, hogy a jutalom már a zsebében is van. És ez az egyedülálló szerencse, ahogy mondtam, Stekszes Prossert érte, pedig a fazon már egyébként is valósággal bűzlik a pénztől. Az ott Stekszes, a mellettünk levő asztalnál, az a kövér, pattanásos tag. Valószínűleg észlelted magad is, hogy határozottan gazdagnak látszik. Hogy egy olyan stekszes fazon söpörje be a pénzt, mint Stekszes, Bingo számára egyenesen bűnténnyel ért fel.

Ám az eszébe se jutott volna, hogy Stekszes is hasonló következtetésre jut. Pedig ez derült ki. Bingo a dartsverseny előtti nap reggelén benn ült a klubban, és Stekszes odalépett hozzá. Bingo benyomása szerint nagyon töprengőnek tűnt, bár az igaz, elég nehéz bármit is kiolvasni Stekszes arcjátékából a pattanások miatt.

– Halihó, Bingo – mondta Stekszes.

– Halihó, Stekszes – mondta Bingo.

– Nem tudom, Bingo – mondta Stekszes, miután leereszkedett a mellette levő székre, és elgondolkozva megvakarta a sorban balról harmadik pattanását –, gondoltál-e már valaha arra, hogy milyen furcsa is az élet.

Bingo kifejezte egyetértését, hogy az élet bizony egyes helyeken ugyancsak furcsa, mire Stekszes megjegyezte, hogy számára az életben a legnagyobb bökkenőt az okozza – márpedig ő olyan ember, aki mindig a dolgok mélyére hatol –, hogy valahol rosszul intézik az ügyeket.

– Rendkívül rosszul – folytatta Stekszes. – Vegyük példának okáért a dartsversenyt. Gondolj csak az összes lelkes, ám csóró lelencgyerekre, akik akár a fél szemüket is odaadnák, hogy Horace Davenport nevét húzzák ki. Na és kinek jut? Nekem. És mi következik ebből? Horace holtbiztosan megnyeri a versenyt, én pedig szakítok harminchárom font tízet. De mit jelent nekem harminchárom font és tíz shilling? Tudod, mennyi az éves jövedelmem? Nem, inkább nem mondom meg, mert még rosszul leszel. Nagyon nincs ez jól, Bingo – mondta Stekszes melegen. – Kifejezetten nincs jól. Meg akarok szabadulni ettől a jegytől. Kell esetleg, Bingo?

Bingo akkorát ugrott ültében, mint egy virgonc pisztráng, és rávágta, hogy kell. Stekszes eltűnődött. Aztán azt mondta, hogy ha csak úgy odaadná a jegyet Bingónak, az tönkre tenné Bingo önérzetét, és amikor Bingo csak győzködte, hogy véleménye szerint képes ezt a kockázatot elviselni, újra eltűnődött.

– Nem – szólalt meg nagy sokára. – Nem venném a lelkemre, hogy kicsináljam egy barát önérzetét. Tudod mit, Bingo, eladom neked a jegyet egy névleges összegért. Legyen egy ötös.

A kín éles kiáltása hagyta el Bingo ajkát. Csupán a klubbeli ebédhez elégséges tőke (négy shilling hat penny) volt nála, de egy fillérrel se több. Aztán mentőötlete támadt.

– Tudsz várni még néhány órát az üzlettel?

– Persze – felelte Stekszes. – Itt leszek negyed kettőig. Csúsztasd ide a pénzt, és a jegy a tied.

A Bingo agyában fölmerült mentőötlet a következő volt. Otthon, a hálószobájában őrzött egy pár gyémánt mandzsettagombot, amelyet Mrs. Bingótól kapott a legutolsó születésnapjára, s amely becslése szerint bármely zálogházasnál legalább öt fontot ér. Mi sem könnyebb, mint ezeket magához venni, zaciba csapni, megszerezni a Horace Davenport nevét viselő jegyet, leakasztani a harminchárom font tízet, visszarohanni a zálogoshoz, kiváltani a gombokat, és visszatenni őket kiindulási helyükre. Mesteri megoldást kínál az összes nehézségre.

Mivel Bingo háza a klubtól aránylag messze, Wimbledon Commonban található, eltartott egy ideig, mire hazaért, de észrevétlenül be és ki tudott jutni, majd az ügyek elintézését követően negyed kettő előtt öt perccel visszaért a klubba. Stekszes még ott volt. Az ötös és a jegy gazdát cserélt. És mivel Bingo a zálogosból nyolc font tízet vasalt ki, még maradt annyi elkölteni való pénze, hogy beüljön a Savoy grilltermébe megünnepelni az eddigieket. Vannak pillanatok egy férfi életében, amikor a négy shilling hat pennys klubbeli ebéd nem kielégítő.

Étkezés után visszaért az irodájába, és nekikészült egy gondolatébresztő szerkesztőségi cikk megfogalmazásának a következő címmel: „Hogyan segíthetnek a kicsiny kezek a dadusnak?”. Közben vágyakozva elképzelte: az ő kicsiny kezei például azáltal, hogy megfogják a dadus grabancát, és egy mozdulattal úgy átsegítik a küszöbön, hogy a bal fülén csúszik hosszan kifelé. Ekkor hívta fel Mrs. Bingo telefonon, hogy édesanyján újra kitört szokott rosszulléte kicsiny South Kensington-i lakjában, ezért ő most odaszáguld, és valószínűleg nem tud ma éjszakára hazatérni.

Bingo erre azt mondta, rémesen fog neki hiányozni, mire Mrs. Bingo azt mondta, ezt ő pontosan tudja, és Bingo már épp búcsúzkodott, hogy letegye, amikor Mrs. Bingo hirtelen felsikkantott.

– Ó, Bingo, tudtam, hogy van még valami! Ez a nagy felfordulás anya körül kiverte a fejemből. A gyémánt mandzsettagombjaidat ellopták!

Bingo elbeszélése szerint, amikor meghallotta ezeket a szavakat, azt vizionálta, hogy P.P. Purkiss, akit jól láthatott a belső iroda ajtaján keresztül, hirtelen vitustáncot kezd járni. A fiú szíve akkorát ugrott, hogy majd kiütötte a garatmanduláit. Beletelt néhány pillanatba, mire szétválasztotta a küzdő feleket, és képes volt megszólalni.

– A mandzsettagombjaimat? Ellopták? Abszurdum!

– Nos, a dadus azt mondja, hogy épp most takarította ki a szobádat, és sehol sem találja.

Bingo lelki ereje visszatért.

– Byles dadus – jelentette ki zordan – alkatánál fogva arra is képtelen, hogy megtaláljon egy üstdobot egy telefonfülkében. Pontosan tudod, mi erről a zavaros, vén hájfejről a véleményem. Egy szavára se figyelj oda.

– Akkor nem tanácsolod, hogy kihívjuk a rendőrséget?

– Persze, hogy nem. A rendőrség elfoglalt testület. Nem lenne tisztességes az idejüket vesztegetni.

– A dadus azt mondja, hogy körbejárják az összes zálogházat, és érdeklődnek.

– Pontosan. És mialatt ezt a munkát végzik, vajon mi történik? Legalább ötven gyilkosságot elkövetnek, és egyetlen hekus sincs a helyén, hogy a tettesek után vesse magát. Az ember azt kívánja, bárcsak ezek a dadusok legalább az állampolgári alapismeretekkel tisztában lennének. És ne aggódj a kézelőgombok miatt. Pontosan meg tudom neked mondani, hol vannak. Ott vannak a… bocs, elfelejtettem. De hamarosan eszembe jut. No, puszi-puszi, életem napsugara – mondta Bingo, és letette a kagylót.

Gondolom, egyáltalán nem lep meg, ha megtudod, hogy a telefon helyretétele után azonnal a fejébe csapta kalapját, és leóvakodott a Parazita Klubba, hogy bedobjon valamit, mert bár a felszínen rettenthetetlen nyugalommal fogadta, hogy a mandzsettagombok engedély nélküli kimaradása lelepleződött, a hír valójában a lelke legmélyéig megrázta. Kissé úgy érezte magát, mint az a bizonyos Eliza, aki a jégen átvágva meghallotta az üldöző vérebek csaholását.{6}

Ám a lelki nyugalma helyreállítására leküldött első korttyal a Józanész is visszatért trónjára, és biztosította, hogy abszolút nincs semmi ok megkongatni a vészharangot. A dartsviadalt, ahogy a Józanész rámutatott, másnap délelőtt rendezik. Zsebében ott őrzi a Horace Davenport nevével ékes sorsjegyet. És ebből, érvelt a Józanész, mint napra éj, következik,{7} hogy a hiányzó csecsebecsét abban a pillanatban vissza tudja tenni a helyére, hogy másnap délután hazaérkezik.

Gyengéd gondolatai éppen Horace Davenport körül jártak, meg hogy milyen szerencsésnek tarthatja magát, mert az összehasonlíthatatlan képességű nyíldobáló az ő szelvényét fogja győzelemre vinni, amikor figyelmét a közelében felzengő mély sóhaj keltette fel, és felpillantva Horace-t látta közeledni. Hirtelen megszólalt benne a vészcsengő, mert észrevette, hogy valami nincs teljesen rendben a Davenport-művek tájékán. A másik arca sápadt volt, megviselt, és tekintete a teknőckeretes szemüveg mögött erősen egy döglött haléra emlékeztetett.

– Azt a teringettét, Horace! – kiáltott fel Bingo mélységes aggodalommal, mert természetesen a dartsverseny előestéjén egy rózsás arcú, csillogó szemű Horace Davenportot akart látni, tele tűzzel, energiával, győzni akarással. – Úgy tűnik, kedélyed a pincemélyben időzik borok és egyéb pezsdítő nedűk között! Mi a baj?

– Nos, elmondom én neked, mi a baj – felelte Horace Davenport. – Tudod, hogy ki Valerie Twistleton?

– Persze.

– És azt is tudod, hogy el vagyok jegyezve vele?

– Persze.

– Hát ezt bitang rosszul tudod – mondta Horace Davenport. – Mert nem vagyok már. Összevesztünk.

– De hát miért?

– Nos, ha engem kérdezel, szerintem mást szeret.

– Micsoda ostobaság!

– Nem értek egyet veled. Egy semmiségen vitatkoztunk, és én állítom, hogy egyetlen leány sem ad kosarat egy fiúnak egy apróság miatt, hacsak el nem határozta már régen, hogy máshol köti le magát és csupán az alkalomra várt, hogy ajtót mutathasson neki.

Bingo gyengéd szívét persze megérintette a dolog, de azért Horace nagy vállalkozását sem hagyta elveszni szem elől.

– Szomorú ez, öregfiú – mondta –, de nem szabad sokáig rágódnod rajta, különben nem hozod a szokott formádat.

– Milyen formámat?

– A holnapi dartsviadalra céloztam.

– Ja, arra? – mondta Horace fakó hangon. – Nem veszek részt a versenyen. Visszavonom a nevezésemet.

Bingo akkorát vonított, mint egy labradori farkas, amely beverte lábujját egy csipkés sziklába.

– Viiii-sssszzaaaa….?

– Pont ugyanilyen feldúlt hangon vonított Stekszes Prosser is, amikor ma reggel elmondtam neki. De átkozott legyek, ha értem, miért csodálkozol ennyire – mondta Horace. – Hát nem nyilvánvaló, hogy a történtek után a legkisebb porcikám se kíván nyilakat dobálni?

Bingo agyában vakító fényesség gyúlt. Kétlem, hogy a klubban akárcsak fél tucat, sőt London többi részét is beleszámítva sokat mondok, ha egy tucat olyan fickó van, aki Bingónál hamarabb észreveszi, ha egy üzleti tranzakció bűzlik. Most már eszébe jutott, aminek jóval korábban eszébe kellett volna jutnia, hogy Stekszes Prosser, a kolosszális vagyona ellenére mindig is az a figura volt, aki képes szűk cipőben tíz mérföldet gyalogolni, ha az út végén akárcsak a legkisebb összeget is felmarkolhatja.

Ha arra gondolt, hogy ez az ármányos cselszövő hogyan forgatta ki öt fontjából, a lelke szinte fortyogott a felháborodástól, és emiatt az ékesszólásnak olyan magaslatára emelkedve, amelyre sose tartotta volna magát képesnek, nekiállt Horace Davenportot győzködni, hogy változtassa meg elhatározását, és ne vonja vissza nevezését a dartsversenyről. Olyan megindító szavakkal ecsetelte, milyen csapás zúdul rá, ha és amennyiben a másik eltávolítja nevét a mérkőzésen részt vevők listájáról, hogy Horace jobbik énje végül fölébredt.

– Az új helyzetben természetesen újra kell gondolnom a dolgot – mondta Horace. – Nem tudtam, hogy Stekszes eladta neked azt a szelvényt. Nos, Bingo, annyival tartozom neked, hogy puszta formalitásból, de megjelenek az arénában. Azért ne bizakodjál nagyon. Nem tudsz a nyilakkal célra tartani se, ha össze van törve a szíved. Szememet annyira elfátyolozzák az el nem hullajtott könnyek{8}, hogy azt hiszem, egyetlen duplát se tudok összehozni.

Mintha ez a bizonyos szó: „dupla”, egy húrt pendített volna meg elméjében, sietve a bár felé indult, Bingo pedig két keze közé fogta a fejét, és olyan megfeszítetten gondolkozott, mint tán még soha, amióta először vett levegőt.

Horace távozása előtt mondott szavainak igazságát nem lehetett kétségbe vonni. Ha csak egyetlen tényezőt kellene megnevezni, amely bármely sportverseny bármely résztvevőjének játékképességét elapasztja, akkor az feltétlenül a viszonzatlan szerelem lenne. Bingo visszaemlékezett agglegényi napjaira, amikor is a reménytelen vágyakozás egy olyan lány után, akinek a nevét se tudja már, hetekre visszavetette a golfjátékát. Éppen ezért először is és legfőképpen valamiféle tervre lenne szükség, amely a két darabokra tört szívet összeragasztja. Ha újra föllángolna a szerelem tüze Valerie Twistleton fiatal szívében, az rögtön csúcsformába hozná Horace Davenportot, és a nevét hordozó szelvény megint csak harminchárom fontot érne a legkiválóbb, ropogós fajtából.

És egyáltalán nem érezte annyira lehetetlen küldetésnek, hogy azt a bizonyos tüzet újra a régi hőfokra állítsa vissza. Amit Horace mondott, miszerint Valerie azért kötött útilaput a talpára, mert mást szeret, merő képzelgésnek tartotta. Miután a lány időről időre megtisztelte a bizalmával, pontosan tudta, hogy a darts varázslóját királynak tartja az emberek között. Nyilvánvalóan olyasmi történt, amit technikai értelemben szerelmesek közti civakodásnak neveznek, és Bingo meg volt róla győződve, hogy egy, a világ dolgaiban jártas, csiszolt modorú úriember néhány jól megválasztott szóval helyre tudja hozni a kapcsolatot.

Akkor vajon miért is ne telefonáljon Valerie-nek, s hívja el vacsorázni abból a célból, hogy miután szerény anyagi eszközeinek lehetőségeit nem túllépve némileg jobb kedvre hangolta, megbocsátásra és feledésre beszélje rá?

Bingo olyan fickó, aki mindig felismeri a szikrát, amelyből tűz csiholható, és hogy ez az ötlet tűzcsiholó szikra, abban egy percig nem kételkedett. Odaszáguldott a telefonfülkéhez, összeköttetést teremtett a központtal, és pár perc múlva már kapcsolták is a kívánt számot. A lány azonnal megvizsgálta az együtt elköltendő vacsoráról eléje tárt ötletet, és azt jónak találva mise en scene-ként az akkoriban divatos Mario’s nevű éttermet javasolta.

– Oké, Valerie, öreg haver – mondta Bingo végtelenül megkönnyebbülve. – Akkor negyed tizenkettőkor a Mario’s-ban.

Eddig még minden remekül ment. Jó mulatság, férfimunka. Nem tartott azonban sokáig, hogy Bingo rájöjjön, akad bizony egy elég komoly akadály, amelyet még le kell győznie, mielőtt a dáridó megkezdődik. Byles dadusnak az éjhez hasonlóan ezer szeme van,{9} és némi ugyancsak leleményes hadmozdulatra van szükség, ha úgy akar lelépni a házból, hogy a dadus ne lássa meg. Nem óhajtott kihallgatáson megjelenni Mrs. Bingo előtt annak visszatérését követően, hogy magyarázatát adja, miért is szivárgott el lakhelyéről éjjel fél tizenegykor estélyi öltözetben. A valóságnak megfelelő állítás, miszerint épp Valerie Twistleton számára készült egy morzsányi vacsorát adni neje távollétében, úgy érezte, nem lelne megfelelő fogadtatásra.

Gyors gondolkodású lévén hamarosan már látta is, milyen taktikát kell követnie. Hazaérkezését követően azonnal rátapadt a csengőre, és megkérte a szobalányt, tájékoztassa La Bylest, hogy néhány szót kíván váltani vele. S amikor ez utóbbi beúszott a szobába, a ház urát petyhüdt, furcsa pózban találta a szófán.

– Ó, dadus – mondta bágyadt hangon –, azt hiszem, jobb, ha ma este nem pajtáskodom Algernon Aubrey-val. Egész testemet olyan furcsa érzés gyötri, ezenkívül a szemem előtt különös foltok úszkálnak, még az is lehet, hogy ragályos. Magyarázza el a fiatalúrnak a körülményeket, adja át szívből jövő üdvözletem és reményem, hogy holnap látjuk egymást. Én közben egyenest beesem az ágyba, és megpróbálok aludni.

A Byles persze azonnal telefonálni akart Mrs. Bingónak, és ki akarta hívatni az orvost, de végül Bingónak sikerült minderről lebeszélnie, és megegyeztek abban, hogy egy tál zabkása és néhány forróvizes palack elegendő e betegség ellen. Amikor mindez megjelent az ágy mellett, Bingo még mindig bágyadt hangon kijelentette, nem akarja, hogy zavarják, mert feltett szándéka, hogy a gyógyító alvás segítségéhez folyamodik.

Ezek után már simán ment minden. Fél tizenegy körül fölkelt, kimászott az ablakon, leereszkedett az ereszcsatornán, meglehetős szerencsével csak rövid ideig várakozott a kertkapu előtt, s már el is elkapott egy arra járó taxit, és pontosan negyed tizenkettőkor kiszállt belőle a Mario’s bejáratánál. Pár perccel később besuhant az ajtón az elbűvölően mutatós Valerie Twistleton valami testhez tapadó puha ruhában, amely remekül kiemelte karcsú testének körvonalait, és a műsor megkezdődött.

Az idő óta, hogy Wilkinsonék karácsonyi zsúrján megcsókolta a fagyöngykoszorú alatt, Bingo és a lány között valami józan, platonikus barátság alakult ki, amely oly gyakori, ha a vér lehűlt és a szenvedély elapadt. Kapcsolatukat már az jellemezte, hogy Bingo amolyan kedves bátyként tudott társalogni a lánnyal. S miután sikerült lebeszélnie a pezsgőrendelésről, mondván, ezt a fajta alkoholt jobb mellőzni, mivel savasságot okoz, és hatása gyakran kiütésekben is megmutatkozik, már pontosan azt a kedves bátyi önmagát mutatta, aki komolyan kíván a hugica fejével beszélni.

Úton az étterembe még azon az állásponton volt, hogy lassan és fokozatosan hozza szóba a Horace-kérdést, de amikor már az asztaluknál ültek egy üveg kiváló és olcsó rajnai bor társaságában, úgy döntött, hogy átugorja a bevezetőt, és rögtön a napirend legfontosabb kérdésével kezd.

– Ma reggel találkoztam jövőbeni kenyérkeresőddel a Parazita Klubban – mondta. – Igyunk talán az egészségére, és mondjunk tósztot, úgy mint, sallárom, sallárom, meg hopszassza hopszassza. Éljen Horace Davenport! – mondta Bingo, és felemelte a poharát.

Valerie Twistleton finom szemöldökét gyors összeráncolás torzította el. Bingo anyagi helyzete nem tette lehetővé, hogy osztrigát is rendeljenek, de ha szerepelt volna a választott fogások között, Valerie arckifejezéséből és viselkedéséből arra lehetett volna következtetni, hogy romlott példányba harapott.

– Ne is említsd jelenlétemben annak az emberalatti vízköpőnek a nevét – felelte, visszatetszésének különleges nyomatékot adva. – És ne célozgass arra, hogy ő lenne jövendő kenyérkeresőm. Az esküvőnek lőttek. Végeztem Horace Pendlebury-mocsok-Davenporttal, és ha egyszer banánhéjra lépve nyomorultul nyakát szegi, egy könnyet nem ejtek érte.

Bingo biccentett. Kifinomult képességeivel pontosan oda terelte a beszélgetést, ahova szándékozta.

– Igen, ő is értésemre adta, hogy némi apró repedés mutatkozik kapcsolatotok szilárd építményében, de nem ment bele a részletekbe. Mondd, mi a panasz?

Tűnődő pillantás költözött Valerie Twistleton szemébe. Foga enyhén összecsikordult.

– Megmondom, mi a panasz – kezdte. – Tegnap eljött a házunkba, és a nappaliban üldögélve cseverésztünk erről-arról, és én megkértem, hogy feküdjön le a padlóra, hogy Cyril, a cocker spánielem rágcsálhassa kicsit az orrát, mert azt úgy szereti az a drága angyal. Erre azt mondta, hogy nem. Ugyan már, mondom én, ne makacskodjál. Mire ő, nem, vesszek meg, ha hajlandó leszek mellékszerepet játszani egy cocker spániel oldalán. Többről többre, szóról szóra, végül is előbányásztam a leveleit meg az ajándékait és a kezébe adtam mind, valamint velük együtt a jegygyűrűt és a kalapját.

Bingo azt mondta, cöcöcö, mire a lány megkérdezte, miért mondja azt, hogy cöcöcö.

– Nem volt igazam? – kiáltott fel szenvedélyesen. – Nem volt ez erkölcsileg indokolt?

Bingo magára öltötte a kedves báty jól ismert szerepét.

– Mindig arra kell törekednünk – kezdte –, hogy a dolgokat a másik részt vevő fél szemszögéből is megvizsgáljuk. Horace, mint azt te is jól tudod, feszült és túl érzékeny természet. És az ilyen feszült, túl érzékeny természetű emberek nem szeretik, ha mellékszereplővé fokozzák le őket egy cocker spániel odalán. Gondolj csak bele, milyen helyzetbe kerül, ha elfogadja a javaslatod. A spánielé lesz a jutalomjáték, ő aratja le a legnagyobb tapsokat, és a szegény fiú úgy érzi, ezzel az erővel a színfalakra is felfesthették volna. Nem kellemes helyzet egy büszke ember számára.

Amennyiben Valerie Twistleton csak egy árnyalattal kevésbé csinos, azt mondhatnánk, hogy felhorkant.

– Ha csak ez lenne a baj! Azt hiszed, nem tudok a sorok közt olvasni? Csak ürügyként használta a spániel affért a diplomáciai kapcsolatok megszakítására. Nyilvánvalóan az történt, hogy képes volt beleszeretni egy másik lányba. Alig várta már, hogy megszabadulhasson tőlem, és ez az incidens kapóra jött neki. Nagyon szeretném, ha nem vihognál úgy, mint egy pudingszemű hiéna.

Bingo elmagyarázta, azért vihog úgy, mint egy pudingszemű hiéna, mert egy szórakoztató egybeesés úgy hat rá, mintha csiklandoznák. Horace Davenport ugyanis, mondta Bingo, pontosan ugyanezzel vádolta őt, Valerie-t.

– Véleménye szerint érzelmeid valahol máshol vannak lekötve, az pedig, hogy a cocker spániel ügyben mutatott polgári engedetlensége miatt oly hirtelen kimondtad, fel is út, le is út, egyszerű kibúvó a részedről. Történetesen lefirkantottam szavait, ha nem bánod, felolvasom. „Állítom – mondta Horace –, hogy egyetlen leány sem ad kosarat egy fiúnak egy apróság miatt, hacsak el nem határozta már régen, hogy máshol köti le magát, és csupán az alkalomra várt, hogy ajtót mutathasson neki.”

A lány szeme tágra nyílt.

– Ez a fiú megbolondult. Még hogy máshol kötöttem le magam, ugyan már! Ha egymillió évig élek is, soha nem fogok mást szeretni, csak Horace-t. Attól a pillanattól kezdve, hogy találkoztunk, tudtam, ő az, akit a doktor nekem rendelt. Én nem vagyok egy csélcsap fajta. Ha én egyszer odaadom valakinek a szívem, az ott is marad. De ő nem ilyen. Pillangóként repdes virágról virágra a csalfa Casanovája. Biztos vagyok benne, hogy létezik egy másik nő valahol.

– Szóval az a véleményed, hogy fütyörészik örömében, mert végre megszabadult a nem kívánt kötelékektől?

– Pontosan ez a véleményem.

– Akkor – vette elő az adu ászt Bingo a kabátujjából – vajon miért nézett ki úgy ma, amikor a Parazita Klubban találkoztunk, mint egy élő holttest valamely Edgar Allan Poe-novellából?

Valerie Twistleton megriadt.

– Úgy nézett ki?

– De még mennyire! És másról se beszélt, csak hogy össze van törve a szíve. Ugye, láttál már olyan gyógyszerreklámot, amikor az egyik képen az van, kezelés előtt, a másikon meg kezelés után?

– Láttam.

– Horace – jelentette ki Bingó – úgy nézett ki, mint aki a lumbágó, a lepra, a tüdővész és a kólika utolsó stádiumában szenved, és a kórházba szállítást sem éri meg.

Bingo szünetet tartott, és észrevette, hogy ködösen pergő film homályosítja el beszélgetőtársa fehéren izzó tekintetét. Valerie Twistleton ajka megremegett, és egy csirkehúsdarab, amelyet éppen szájához készült emelni, lehullt fásult villájáról.

– Csacsi öreg medvém – mormogta.

Bingo úgy látta, elérkezett az idő, hogy lezárja az üzletet, azt az elvet követve, hogy addig kell ütni a vasat, míg meleg. Azt hiszem, ez a helyes kifejezés.

– Akkor megbocsátasz neki?

– Hát persze.

– És minden olyan lesz, mint annak előtte?

– Még olyanabb, ha lehet ilyet mondani.

– Remek – vidult fel Bingo –, akkor most megyek, felhívom és elmondok neki mindent. Kétség sem fér hozzá, hogy amint meghallja a boldogító hírt, nyakába szedi a lábát, és tíz perc múlva itt lesz.

Talpra ugrott, és már épp ő is a nyakába akarta szedni a lábát, hogy elvágtasson a telefonfülkéhez, amikor a lány megállította.

– Ne! – mondta.

Bingo szeme jojózni kezdett.

– Ne? – ismételte meg. – Hogy érted azt, hogy ne?

Valerie elmagyarázta.

– Nem árt neki pár nap, hogy végiggondolja a dolgot. Csak hadd epekedjék addig! A lecke tanulságai így leülepednek, ha érted, mire gondolok. Mert az a cél, hogy szilárdan rögzüljön a kobakjában: nem szabad ilyen csökönyösen viselkednie, amikor csak kedve tartja. Jobban szeretem, mint azt szó elmondani képes, de a nevelési elvekről nem mondhatunk le.

Bingo úgy lépegetett ide-oda, mint macska a forró bádogtetőn. El lehet képzelni, mennyire szenvedett.

– De hiszen a dartsverseny holnap délelőtt lesz!

– Miféle dartsverseny?

– A Parazita Klub éves viadala. Horace-t nyugodt kedélyállapotában senki meg se tudja szorítani, de ha össze van törve a szíve, akkor reménytelen versenyző. Ha nekem nem hiszel, hadd idézzem a saját szavait: „Nem tudsz a nyilakkal célra tartani se, ha össze van törve a szíved” mondta. Bárcsak hallottad volna fájdalomtól gyötört, szenvedő hangját! „Szememet annyira elfátyolozzák az el nem hullajtott könnyek” mondta, „hogy azt hiszem, egyetlen duplát se tudok összehozni.”

– De hát mit számít egy ostoba dartsverseny?

Bingo már épp mély lélegzetet vett, hogy megindító szavakkal ecsetelje a lánynak, miért számít olyan rettentő sokat ez a dartsverseny neki, amikor a feje búbja hirtelen elvált koponyája többi részéről, és kilőtt a mennyezetre.

Azt akarom mondani, hogy így érezte. Mert ebben a pillanatban érte el fülét az ajtó irányából egy erőteljes és ellentmondást nem tűrő hang:

– Ne beszéljen itt összevissza, fiatalember – szólt a hang. – Mondtam magának, hogy Richard fiatalúrnak itt kell lennie valahol az étteremben, és én ragaszkodom hozzá, hogy találkozzam vele. Csúnya, lázas megfázással küszködik, és oda akarom adni neki a gyapjúsálját.

És a küszöbön ott állt Byles dadus. Kezében a Parazita Klub színeiben pompázó gyapjúsálat tartott, és tekintetét barátságtalanul valami főpincérhelyettesfélére szegezte, aki megpróbálta megakadályozni, hogy behatoljon az étterembe.

Nem tudom, ismeretségbe kerültél-e valaha Shakespeare Macbeth című darabjával. Ha igen, akkor bizonyára emlékszel, hogy ez a Macbeth nevű csóka kinyírja a Banquo nevű csókát, és épp nagy vacsorát tart, hogy ezt megünnepelje, és képzelheted, milyen kínos helyzetbe kerül, amikor egyszer csak a mulatságra érkezők élén megjelenik ennek a Banquónak a szelleme, majd kicsattan a jókedvtől, de közben vér borítja tetőtől talpig. Macbeth számára nem túl jól indult a buli, ezt Shakespeare nem is próbálja palástolni.

De Macbeth riadalma semmiség volt Bingóéhoz képest, amikor meglátta Byles dadust pár lépésnyire. Úgy érezte magát, mint aki csak úgy henyén elveti magát a Sing Singben a villamosszéken, és észreveszi, hogy valamilyen okos kis mókamester bekapcsolja az áramot. Hogy az ördögbe nyomozta ki a banya a hollétét, azt el sem tudta képzelni. Meglehetősen valószínűtlennek tűnt, hogy a szimatára hagyatkozott, ám semmilyen más magyarázatot nem talált.

Mindazonáltal nem vesztegette azzal az időt, hogy ezt fontolgassa. Azonnal felfogta, hogy most a gyors tettek ideje jött el. Nem messze attól, ahol ültek, volt egy ajtó, és abból a tényből, hogy ezen az ajtón pincérek járkáltak ki-be, rájött, minden bizonnyal a kiszolgálórészlegbe vezet. Valerie Twistleton kezébe a számla ellenértékéül két fontot nyomni, magára hagyni, egy gyors, hátrafelé irányuló bukó mozdulattal áttűzni ezen a vészkijáraton, és végül egy barátságos bennszülött zsebébe egy félkoronást csúsztatni, hogy mutassa meg az utat az utcára, egyetlen pillanat műve volt.

Öt perccel később már egy taxiban ült, és száguldott Wimbledon Commonba, a Zugoly-lak felé. Negyven perccel később már kúszott is fölfelé az esőcsatornán. Újabb tíz perccel később már köntösben-pizsamában a telefonnál állt, és megpróbálta elérni Horace-t.

De Horace száma csendes kriptának bizonyult. A központos kisasszony azt mondta, hogy csak csengeti, csengeti, csengeti, de senki nem veszi fel, mire Bingo azt mondta, hogy akkor is csak csengesse, csengesse, csengesse újra. A központos lány kötelességtudóan csengette, csengette, csengette, de válasz továbbra sem érkezett. Bingo végül kénytelen volt föladni a hiábavaló kísérletezést, és lefeküdt.

Arról természetesen szó sem lehetett, hogy azonnal az álomtalan alvás állapotába süpped. A sors iróniája úgy gyötörte, mintha hangyák mászkálnának a lábszárán, aminek következtében csak nyugtalanul forgolódott párnái közt.