Sarit Yishai-Levi

Jeruzsálem
szépségkirálynője

Kossuth Kiadó

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

Szüleimnek

1

Anyám, Luna, a tizennyolcadik születésnapom előtt halt meg. Egy évvel korábban az egész család az asztal körül ült, mint mindig, és ő a híres sofritóját{1} tálalta fel éppen ebédre borsóval és rizzsel. Aztán leült, és azt mondta:

– Dio santo,{2} nem érzem a lábamat.

Apám nem is figyelt rá, folytatta az evést, és közben olvasta az újságot. Az öcsém, Ronny nevetett, és megrázta anyám lábát az asztal alatt.

– Anya lába olyan, mint egy rongybabáé!

– Ez nem vicces! – csattant föl anyám mérgesen. – Nem érzem, hogy a lábam a padlón van.

Apám és én ettünk tovább.

– Por Dio,{3} Dávid, nem tudok lábra állni – ismételgette anya. – Nem engedelmeskedik a lábam.

Látszott rajta, hogy mindjárt sírva fakad. Apám végül abbahagyta az evést, és felnézett az újságból.

– Próbálj felállni.

Anyám bizonytalanul lábra állt, de nem engedte el az asztal sarkát.

– El kell mennünk az orvoshoz, most rögtön – közölte apám.

De amint kiléptek az ajtón, anya lába újra engedelmeskedni kezdett, és megint érzett mindent, mintha mi sem történt volna.

– Látod? Semmi az egész. Megint felfújod a dolgokat, mint mindig – mondta neki apám.

– Igen, nyilván igazad van! Felfújtam a dolgokat! – vágott vissza anyám. – Ha veled történt volna ugyanez, már itt szirénáznának a mentők, és mindenki hallaná a hírt egész Katamonig!{4}

A közjátéknak vége lett, és el is felejtettük, mintha meg sem történt volna. Anyám persze újra és újra elmesélte az esetet Rahelikának,{5} Bekinek{6} és mindenki másnak, aki hajlandó volt meghallgatni, és apám ilyenkor türelmét vesztve förmedt rá:

– Elég lesz már! Hányszor kell még meghallgatnom a rongybabalábadról szóló történetet?

Aztán újra megtörtént. Anyám a boltból jött haza éppen, és amikor belépett a házba, elesett, és elvesztette az eszméletét. Ekkor tényleg kihívták a mentőt, és bevitték őt a Bikur Holim Kórházba. Sem állni, sem menni nem tudott, és megállapították, hogy rákja van. Anyám ettől kezdve nem beszélt, különösen apámmal nem. Apám megpróbált szólni hozzá, de ő nem válaszolt. A testvérei, Rahelika és Beki teljesen elhanyagolták a családjukat, hogy éjjel-nappal vele lehessenek. Bár könyörögtek neki, nem ment ki a házból, mert szégyellte, hogy az emberek meglátnák, hogy ő, Luna, akinek a legszebb lába volt egész Jeruzsálemben, tolószékben ül.

Én megkeményítettem a lelkem akkor, mégis elkeseredve néztem, ahogy Rahelika meghámozott neki egy narancsot, és kérlelte, hogy egye meg a kedvenc gyümölcsét. Beki óvatosan vörösre festette anya körmét, mert bár beteg és erőtlen volt, mégis gondosan ügyelt a pedikűrre és a manikűrre. Rahelika és Beki minden erejét összeszedve próbált természetesen beszélni, mintha semmi rossz nem történt volna, és úgy csiripeltek körülötte, „mint egy verébcsapat”, ahogy nagyanyám, Nona Rosa szokta mondani. Csak Luna, a legnagyobb fecserésző nem szólt egyetlen szót sem.

Éjszakánként egyikük mindig anyám mellett maradt, aki kiköltözött a nappaliban álló, kihúzható kanapéra. A fekhelye köré székeket tettek, nehogy leessen az ágyról. Apám hiába kérlelte, hogy aludjon a hálószobában, neki pedig jó lesz a kanapé, nem hallgatott rá.

– Azt állítja, nem kap levegőt odabenn – mondta Rahelika apámnak. – Így legalább te rendesen alhatsz, és lesz erőd gondoskodni a gyerekekről.

De Ronnynak, az öcsémnek és nekem már nem volt szükségünk arra, hogy gondoskodjanak rólunk. Mindketten kihasználtuk a helyzetet, hogy mindenki anyával foglalkozik, és szabadon kószáltunk egész nap. Ronny a korabeli fiúk társaságát kedvelte, folyton náluk lógott, és sokszor éjszakára sem jött haza. Én a szerelmemmel, Amnónnal töltöttem az időt. A szüleinek volt egy könyvesboltja a belvárosban, a nővére már férjhez ment, ezért a Hamaalot utcában álló, hatalmas házuk csak a miénk volt. Ha apám sejtette volna, mi folyik, agyonverte volna Amnónt, engem pedig elküldött volna egy kibucba.{7}

A diagnózis után anyám már nem nevezett „utcalánynak”, és nem fenyegetett azzal, hogy szól apámnak, amikor későn értem haza. Nem is nézett rám, a tolókocsiban ülve a semmibe bámult vagy az egyik testvérével sustorgott. Mindig apám készített vacsorát, de nem kérdezett tőlem semmit, és nem is nagyon érdekelte, mit csinálok. Szemmel láthatóan mindenkinek az volt a legjobb, ha minél kevesebb időt töltök otthon, hogy ne bosszantsam anyámat. Isten bocsássa meg, még akkor se számíthatott normális viselkedésre tőlem, amikor tolószékbe kényszerült.

Az egyik délután épp Amnónhoz indultam, amikor Rahelika megállított.

– Haza kell ugranom, maradj itt anyáddal, amíg Beki ideér.

– De dolgozatot írunk! El kell mennem az egyik barátomhoz, hogy együtt tanuljunk.

– Mondd neki, hogy jöjjön ő ide.

– Ne!

Anyám hangját nemigen hallottuk akkor napokig, így érthető, hogy mindketten összerezzentünk.

– Ne kérj meg senkit, hogy jöjjön ide! Ha menni akarsz, menj! Nem kell, hogy itt maradj és gondoskodj rólam.

– Luna, nem maradhatsz itt egymagadban – mondta neki Rahelika.

– Nem kell, hogy Gabriela fogja a kezem. Nincs szükségem arra, hogy te vagy Beki vigyázzatok rám. Nem kell nekem az ördög se! Csak hagyjatok békén!

– Ne mérgelődj, Luna. Két napja nem láttam Mojsét és a gyerekeket. Haza kell ugranom.

– Menj, ahova csak akarsz! – felelte anyám ingerülten, és ismét magába fordult.

– Isten bocsássa meg! – motyogta Rahelika a kezét tördelve. Még soha nem láttam a nagynénémet ilyen kétségbeesettnek, de csakhamar visszanyerte a higgadtságát. – Itt maradsz anyáddal! – parancsolta. – Pár percre hazaugrom, de nemsokára visszajövök. Ne merészeld akár egy percre is magára hagyni!

Azzal sarkon fordult, és elsietett, én pedig ott maradtam anyámmal kettesben. Mintha megállt volna a kés a levegőben. Anyám keserű, dühös arccal ült a tolószékben, én pedig úgy álltam a nappali közepén, mint egy idióta. Abban a pillanatban bármi mást csináltam volna inkább, csak ne kelljen ott lennem vele, egyedül.

– Bemegyek a szobámba tanulni. Nyitva hagyom az ajtót. Ha kell valami, csak szólj.

– Ülj le – mondta anyám.

Megdermedtem. Erre nem számítottam. Soha nem mondta meg, mit csináljak.

– Arra akarlak kérni, hogy ne hozd ide a barátaidat. Nem akarok idegeneket a házban, amíg meg nem halok.

– Amíg meg nem halsz? – kérdeztem, és annyira megriadtam, hogy csak olyasmivel tudtam elvenni a mondata élét, amiben magam sem hittem. – Te mindannyiunkat túlélsz.

– Ne aggódj, Gabriela, te fogsz eltemetni engem – felelte halkan.

Mintha összenyomódtak volna körülöttünk a nappali falai.

– Anya, hálás lehetnél Istennek. Vannak olyanok rákosak, akik rövid időn belül meghalnak. Isten szeret téged. Tudsz beszélni, látsz, és még életben vagy.

– Te ezt életnek nevezed?! – horkant föl. – Az ellenségeimnek se kívánom az ilyen életet! Élő halott vagyok.

– De hát te akarsz így élni! – feleltem. – Ha akarnál, felöltözhetnél, kisminkelhetnéd magad, és elmehetnél valahova.

– Igen, persze! Egy tolószékben!

– Ott az a barátod, az a vörös hajú, akivel a háború alatt a kórházban voltatok. Ő is tolószékben ült, de nem emlékszem, hogy folyton otthon lett volna, viszont mindig mosolygott.

Anya csodálkozva nézett rám.

– Te emlékszel rá? – kérdezte halkan.

– Persze hogy emlékszem. Mindig az ölébe ültetett, és együtt forogtunk a tolószékben, mint a dodzsem kisautói a vidámparkban.

– A vidámparkban… – motyogta anya. – A szellemvasút…

Hirtelen felzokogott, és a kezével intett, hogy menjek el.

El is mentem, a majdnem bensőségesnek nevezhető beszélgetés sok volt nekem. Már-már anya-lánya kapcsolatba kerültünk néhány röpke percre, de annak is sírás lett a vége.

Anyám hullámokban zokogott, hol hangosabban, hol halkabban, én pedig befogtam a fülem, hogy ne halljam. Nem tudtam elviselni azt a kétségbeesett hangot. Évekkel később megbántam a dolgot. Ahelyett, hogy kitártam volna, még szorosabbra zártam a szívem, és ahelyett, hogy átöleltem és vigasztaltam volna, a szobám hideg padlóján feküdve rátapasztottam a tenyeremet a fülemre, és Istent kérleltem: „Némítsd el, Istenem, kérlek, némítsd el!”

És Isten ostoba módon meghallgatott, és elnémította őt. Azon az éjjelen szirénázva érkezett a mentőautó, és csikorgó fékkel állt meg a ház előtt. Négy izmos férfi mászott fel a legfelső emeletre, hordágyra fektették az anyámat, és bevitték a kórházba. A sebészek a műtőben elborzadva látták, hogy a testét felemésztette a rák.

– Vége van – mondta apám. – Nem tudnak már mit tenni az orvosok. Anyád meg fog halni.

Sok évvel a halála után, amikor helyet találtam anyámnak a szívemben, Rahelika néném elárulta, mennyit szenvedett, és mekkora fájdalmai voltak. De akkor már túl késő volt helyrehozni bármit is, ami kettőnk között örökre eltört.

* * *

Az ősz gyermeke vagyok, a sárga, hulló falevelek asszonya. Két lépésre a téltől születtem, az ősz hátsó udvarában.

Gyerekkoromban mindig lelkesen vártam az első esőzést és a csillagvirág kibomlását. Olyankor futottam ki a mezőre, belehemperedtem a nedves fűbe, belefúrtam az arcom a földbe, és beszívtam az eső illatát. Teknősöket gyűjtöttem, és vékony ujjaimmal finoman simogattam a páncéljukat. Megmentettem a barázdabillegetők fészkét, amikor leestek a fáról. Őszi sáfrányt és krókuszt szedtem csokorba, és követtem a csigák vonulását.

Gyakran órákra eltűntem otthonról, és anyám, aki úgy gondolta, Nonónál és Nonánál vagyok, soha nem keresett. Amikor végül sáros ruhában, egy ijedt teknőssel a kezemben hazaértem, csak nézett rám zöld szemével, és azt suttogta:

– Annyira más vagy, mint a többiek! Hogy lehet nekem ilyen gyerekem, mint te?

Én magam sem értettem, hogy lehet ilyen gyereke, mint én. Ő vékony és törékeny alkatú volt, és mindig jó szabású kosztümökben járt, amelyek kiemelték karcsú derekát. Magas sarkú cipőket hordott, olyanokat, mint amilyeneket a varrónő divatlapjaiban láttunk, aki minden ruháját a hollywoodi divatot követve készítette el.

Volt egy időszak, amikor anyám egyforma szabású ruhákat varratott kettőnknek, ugyanolyan anyagból. Felöltöztetett, és mindig többször elmondta, hogy ne piszkoljam össze magam. Piros masnit kötött vörös, göndör hajamba, ráköpött a lakkcipőmre, úgy fényesítette ki, majd kézen fogva elmentünk a Café Atarába, amely a házunk közelében lévő Ben Yehuda utcában volt. De miután többször is összepiszkoltam a ruháimat, és nem mutattam kellő tiszteletet irántuk, felhagyott ezzel.

– Miféle lány vagy te? Egy primitív horani? Soha nem lesz belőled hölgy. Néha azt hiszem, a kurdoknál születtél – mondogatta sokszor, és ez volt a legborzasztóbb dolog, amit csak mondhatott, mert anyám gyűlölte a kurdokat.

Soha nem értettem, miért. Még Nona Rosa se gyűlölte őket, vagy legalábbis nem úgy, ahogy az angolokat. Soha nem hallottam, hogy azt mondta volna: „Bárcsak eltűnne a föld színéről a kurdok neve is!”

De valahányszor az angolok kerültek szóba, akik még a születésem előtt éltek Izraelben, mindig megjegyezte: „Bárcsak eltűnne a föld színéről az ingelisek neve is!”

Mindenki tudta, hogy Nona Rosa a brit mandátum óta utálta az angolokat. Öccse, Efrájim akkor tűnt el, és bujkált sok éven át mint a Lehi nevű földalatti szervezet tagja. Anyám ezzel szemben nem táplált ellenérzéseket az angolokkal szemben. Sőt számtalanszor közölte, hogy sajnálja, amiért elmentek az országból.

– Ha maradnak, akkor talán nem jöttek volna ide a kurdok.

Ami engem illet, én nagyon is kedveltem a kurdokat. Különösen a Barazani családot, akik Nono és Nona házának másik felében laktak, miután a családunk anyagi helyzete miatt a nagyszüleim kénytelenek voltak a kurd negyedbe költözni. A két kertet csak egy vékony kerítés választotta el. Barazani néni hetente egyszer tüzet gyújtott odakint, és finom, forró olvasztott sajttal töltött kenyereket sütött. Amikor anyám még nem tiltotta meg veréssel fenyegetve, hogy a Barazani család oldalának közelébe menjek, ott vártam a pillanatot, amikor a „Kurdia”, ahogy Nona hívta őt, áthívott magukhoz. Olyankor leültünk a tabun mellé a földre, és élveztük a mennyei kenyereket.

Barazani bácsin mindig hosszú ruha volt („mint amit az arabok hordanak az óvárosban” – szokta mondani anyám), és kendővel kötötte be a fejét. Amikor az ölébe ültetett, fogatlan szájával rám nevetett, és olyan nyelven beszélt hozzám, amelyet nem értettem.

– Papukata, hol vett téged az anyád, a Mahane Yehuda piacon? – nevetett Barazani néni is. – Mert az nem lehet, hogy ti ketten rokonok vagytok.

Csak évekkel később tudtam meg Beki nénitől, hogy a családunknak régóta dédelgetett sérelme volt a kurdokkal.

Beki néni volt Nono és Nona Ermosa legkisebb lánya, aki úgy szeretett engem, mint a kishúgát. Gyakran vigyázott rám, és sokkal több időt töltött velem, mint a saját anyám. Én voltam az alibi, ha találkozni akart a barátjával, a Jóképű Éli Kohénnel, aki nagyon hasonlított Alain Delonra. Éli Kohén minden délután megállt csillogó, fekete motorjával a ház előtt, és fütyült. Beki kiment a kertbe, vitt magával engem is, és bekiáltott Nona Rosának.

– Elviszem Gabrielát a játszótérre!

És mielőtt Nonának esélye lett volna válaszolni, már fel is pattantunk a motorra, ahol Beki néni és Jóképű Éli Kohén engem maguk közé ültetett. Végighajtottunk az Agrippa, majd a György király utcán, elmentünk a Tzilla parfümbolt mellett, ahol anyám a parfümjét és a rúzsát vásárolta. Szemben állt egy egyszerű épület, és amikor odaértünk elé, Beki mindig azt mondta:

– Ez a Kneszetünk.{8}

Egyszer még Ben-Gúriónt is láttuk, épp kifelé jött a Kneszetből, és elsétált a Hillel utca felé. Jóképű Éli Kohén utánairamodott a motorral, és láttuk, hogy az Éden Hotelba megy be.

– Ott szokott megszállni, amikor a jeruzsálemi Kneszetben van – jegyezte meg Beki.

A parkba érve elküldtek hintázni vagy csúszdázni, ők pedig egész sötétedésig csak csókolóztak. Amikor a park lassan kiürült, és a gyerekek hazaindultak az anyjukkal, már csak én voltam az egyetlen gyerek a homokozóban. Jóképű Éli Kohén hazavitt minket a motorján Nono és Nona Ermosához. Amikor anya eljött értem, mindig kiabált Bekivel.

– Hol az ördögben voltál azzal a gyerekkel? Egész Jeruzsálemet átkutattam utánatok!

Beki pedig azt felelte:

– Ha te is elvinnéd a játszótérre ahelyett, hogy a Café Atarában üldögélsz egész nap, talán tanulhatnék a holnapi vizsgáimra, szóval nagyon szívesen!

Anya lesimította a szoknyáját, végighúzta a kezét mindig tökéletes frizuráján, egy pillantást vetett vörös körmeire, majd összeszorított szájjal azt morogta:

– Menj a pokolba!

Aztán kézen fogott, és hazavitt.

Végül Beki és Jóképű Éli Kohén a Café Armonban jegyezte el egymást. Szép ünnepség volt, rengeteg étellel megrakott asztallal és egy Israel Itzhaki dalait éneklő énekessel. Beki néni olyan gyönyörű volt, mint Gina Lollobrigida. Amikor a család összeállt a közös képre, Nono Gábriel leült középre, a többiek pedig köré álltak. Én apám vállán ültem, és lenéztem mindenkire. Ez volt Nono Gábriel utolsó fényképe, mert öt nap múlva meghalt.

Hétnapos gyász következett, a süve,{9} és anyám a sírástól folyton elájult, ezért vízzel locsolták föl. Nona Rosa újra és újra rászólt:

– Basta,{10} Luna! Szedd össze magad, ne legyen még egy tragédia a családban!

Nono Gábriel nővére, Tia Allegra azt mondta:

– Nyugodj békében, Gábriel. Nem elég, hogy nem siratja meg, de még azt sem engedi, hogy a lánya elájuljon miatta.

Beki néni ekkor érezte úgy, hogy eljött az esküvő bejelentésének ideje. Mindenki gratulált nekik, de azt mondták, hogy Nono Gábriel iránti tiszteletből várnia kell egy évet. Beki azt válaszolta, nem létezik, hogy olyan sokat várjon, mert addigra túl öreg lesz a gyerekvállaláshoz. Tia Allegra pedig megjegyezte:

– Gábriel, Isten bocsássa meg a bűneidet, miféle lányokat neveltél, akik még egy évet sem adnak neked tiszteletből?

Anyám, aki épp magához tért az egyik ájulásból, csak suttogott:

– Hála Istennek, hogy végre férjhez megy. Már azt hittem, vénlányként hal meg.

Kitört a veszekedés, és Beki néni a papucsával a kezében rohant anyám után azzal fenyegetve őt, hogy megöli, ha még egyszer vénlánynak meri nevezni. Anyám azt mondta neki:

– Mit tehetnénk, querida?{11} Ezek tények. Én a te korodban már anya voltam.

Beki néni kiviharzott a házból, én utána, le a lépcsőn, végig az Agrippa utcán, amíg oda nem értünk a Wallach Kórház temetőjéhez. Ott leült a kőfalra, én meg odakuporodtam mellé, és akkor egyszer csak sírva fakadt.

– Aj, Papo, Papo, miért mentél el? Miért hagytál itt minket, Papo? Mit csinálunk nélküled?

Aztán abbahagyta a sírást, szorosan átölelt, és így szólt:

– Tudod, Gabriela, mind azt mondják, hogy Nono Gábriel jobban szerette anyádat, mint bármelyikünket, de én soha nem éreztem, hogy engem kevésbé szeretett volna. Nono Gábrielnek aranyszíve volt, és mindenki csak kihasználta. De te, aranyom, soha ne engedd, hogy bárki kihasználjon, hallod? Találsz majd magadnak egy olyan fiút, mint az én Élim, menj hozzá feleségül, és légy boldog. Jó lesz, kicsim? Ne keresgélj sokáig. Ha találkozol egy olyan fiúval, mint az én Élim, érezni fogod a szerelmet.

Megfogta a kezem, és a mellkasára tette.

– Pont itt, Gabriela, a hasad és a melled között. Érezni fogod a szerelmet, és tudni fogod, hogy megtaláltad a saját Élidet, és feleségül fogsz menni hozzá. De most menjünk haza, mielőtt Nono Gábriel mérges lesz rám, amiért eljöttem a süvéjéről.

Végül Beki néni mégiscsak várt egy évet, amíg a gyász ideje le nem telt, és csak azután ment férjhez Jóképű Éli Kohénhez a Café Armonban, ahol az eljegyzésük is volt. Én fehér ruhában voltam, és a menyasszony előtt mentem. Boáz nevű unokatestvéremmel, Rahelika néni legidősebb fiával cukrot dobáltunk a vendégeknek. Boázt öltönybe és csokornyakkendőbe öltöztették. Anyám és Rahelika együtt választotta ki nekünk a ruhát. Mindent együtt csináltak. Amikor Rahelika nem volt otthon, az Ussishkin utcai házában, akkor anyámmal volt, és amikor anyám nem volt otthon, a Ben Yehuda utcában, akkor nála volt.

Nono halála után a nagyanyám ott maradt a közös házukban, de néha átjött hozzánk látogatóba. Mindig hozott csokoládét és medvecukrot, és fantasztikus történeteket mesélt azokból az időkből, amikor még az angoloknál dolgozott.

– Elég lesz már ezekből a történetekből! – mondta anyám mérgesen. – Nem nagy megtiszteltetés, ha az angolok vécéjét kell valakinek takarítania!

Nona összeszedte a bátorságát, és azt felelte:

– De nem is olyasmi, ami szégyellni való! Én nem születtem hercegnőnek, mint te! Etetnem kellett a testvéremet, Efrájimot, azonkívül nagyon sokat tanultam az ingelisektől.

– Mit? Mit tanultál az in…ge…lisektől? – kérdezte gúnyosan anyám, és olyan hosszan ejtette ki a szótagokat, ahogy csak tudta. – És különben is, már százszor megmondtam, hogy angolok, ANGOLOK!

Nona oda se figyelt anyám tirádájára, csöndesen folytatta.

– Megtanultam teríteni. Megtanultam ingelisül. Jobban tudok ingelisül, mint te, aki az ingelis iskolában tanultál, és a mai napig olyan rosszul beszélsz, hogy csak na!

– Én? Én nem tudok angolul? – csattant föl anyám mérgesen. – Én angol magazinokat olvasok. A moziban nem is nézem a feliratokat, mindent értek!

– Persze, persze, ezt már hallottuk! Mindent értesz, kivéve két dolgot, a legfontosabb kettőt: tiszteletet és jó modort. Ezeket nem érted, te Jeruzsálem szépségkirálynője!

{1} A mediterrán, latin-amerikai, spanyol, olasz és portugál konyha alapkészítménye. Egy aromás összetevőkből álló, ízfokozó püré, amely más ételekhez adható. (a Szerk.)

{2} Szent isten (sp.)

{3} Az istenért (sp.)

{4} Jeruzsálem egyik városnegyede

{5} A Ráhel becézett alakja (a Szerk.)

{6} A Rebeka becézett alakja (a Szerk.)

{7} A kibuc olyan kollektív település, ahol a vagyon egy jelentős része közös. A mozgalom a szocializmus és a cionizmus egyfajta kombinációjaként egy gyakorlatias, munkaalapú cionizmust hozott létre Izraelben olyan időkben, amikor a gazdálkodás független formái nem alakulhattak ki. (a Szerk.)

{8} A Kneszet Izrael Állam egykamarás törvényhozó testülete és képviselőháza (parlament). Székhelye a jeruzsálemi kormánynegyed Kneszet-épülete. (a Szerk.)

{9} A temetést követő első hét nap, a legmélyebb gyászidőszak. (a Szerk.)

{10} Elég (sp.)

{11} Kedves, kedvesem (sp.)