Darvasi László

Trapiti
avagy
a nagy tökfőzelék-háború

– részlet –

Illusztrálta
NÉMETH GYÖRGY

© Darvasi László, 2002
Illusztráció © Németh György, 2002

Na, Áron?

Kavicsvár történelme

Kavicsvár földjét régen, olyan régen, amikor még a bajusz se pöndörödött, a kutyák farka se kunkorodott, szóval régen, nagyon régen a vad bizurr-mizurr nép lakta. Az is lehet, hogy egyáltalán nem volt vad a bizurr-mizurr nép, hanem ellenkezőleg, szelíd volt és kedves. A lényeg az, hogy ennek a jóravaló népnek rengeteg macskája volt, úgymint

sziámi macska,

perzsa macska,

kóbor macska,

tejes bajuszú macska,

vajas bajuszú macska,

lekváros bajuszú macska,

egerésző bajnok macska,

lusta macska,

bolhás macska,

fekete macska,

cirmos macska,

karmolós macska,

nyávogós macska,

dorombolós macska,

néma macska,

csacska macska,

egyszóval rengeteg macskájuk volt a bizurr-mizurroknak.

Azzal az elmés találmánnyal tartották távol az ellenséget a városkájuktól, hogy megtanították kórusban nyivákolni a macskáikat. Például nagy támadás készült a város ellen. Akkor mindenki a főtérre hozta a macskáját, némelyik bizurr-mizurr kettőt is cipelt ketrecben, vagy pórázon húzta, az egyik cirmos volt, a másik bolhás, és szépen sorba állították őket a főtéren. Világtalálmány volt ez, nyugodtan ki lehet jelenteni. Mert próbáljon csak meg az ember macskákat sorba állítani! Azóta se sikerült ez senki emberfiának. Igen, ez a mutatvány a világtörténelemben csak a bizurr-mizurroknak sikerült! – Kavicsváron, amit akkor még nem Kavicsvárnak hívtak. Ott toporgott az ellenség ágyúkkal és kővető gépekkel fölfegyverkezve a város kőfala alatt, a katonák dühösen csikorgatták a fogukat, vadul dobogtak a csizmájukkal, és olyan képet vágtak, mint amikor valakinek töri a lábát az új páncélcipő, vagy elfogyott a hadiszendvics, és persze arra gondoltak, hogy mindjárt elrabolják a bizurr-mizurroktól az összes aranyat, ezüstöt és mákos kalácsot. A bizurr-mizurr városkapitány levette a sisakját, kikukucskált a bástyafalon, majd intett a cicáknak, kezdhetik a nyivákolást.

Lett is zenebona, nyomban!

Ez a megoldás különösen hatásosnak bizonyult. A kavicsváriak elődeit, a bizurr-mizurrokat így sokáig senki sem merészelte háborgatni. Az ellenség azt gondolta, harapós vadállatokat és tortafaló szörnyetegeket tartanak a bizurr-mizurrok a városfalak mögött.

A bizurr-mizurr nép más egyéb furcsa tulajdonságokkal is bírt. Se szeri, se száma az ő különlegességeiknek. Például mindent ellenkezőleg mondtak.

Ha a gyerekek azt kiáltozták:

– Anyuka, ne vegyél új játékot!,

akkor az azt jelentette, hogy:

– Anyuka, vegyél új játékot!

És ha a gyerekek azt nyafogták:

– Úgy szeretek iskolába járni!,

akkor ez nem jelentett egyebet, mint hogy egyáltalán nem szerettek iskolába járni.

Vagy ha a gyerekek azt mondták:

– Úgy szeretem a tökfőzeléket, a spenótot és a karalábét!,

akkor ez a mondat megint csak azt jelentette, hogy sajnos egyáltalán nem szerették a tökfőzeléket, a spenótot és a karalábét, holott pedig mindenki tudja, hogy a tökfőzeléktől okosak leszünk, a spenóttól erősek, a karalábétól pedig bátrak.

– Tessék kiszállni! – kiáltotta a bizurr-mizurr kalauz.

Erre mindenki beszállt a villamosba.

– Nem szeretlek! – kiáltotta a menyasszony a vőlegénynek a bizurr-mizurr esküvőn.

– Én se szeretlek téged soha! – kiáltotta a vőlegény, és megcsókolták egymást hosszan, és ettől fogva már nem vőlegény és menyasszony voltak, hanem férj és feleség.

Így beszélgettek, így éltek ezek a különös, régen élt emberek.

És hogy milyen különös királyaik voltak?!

Kétszázötvenharmadik
Nagyságos Emil

Volt a bizurr-mizurr népnek egy kiváló királya, aki Kétszázötvenharmadik Nagyságos Emilnek neveztette magát, pedig ő volt az első Emil nevű uralkodó, ráadásul csak egyetlenegy napig uralkodott.

Emil királynak ugyanis kicsi volt a feje. Annyira lötyögött rajta a királyi korona, hogy amikor a hálósipka helyett a kobakjára illesztette, nyomban az orráig csúszott, és ő körülbelül annyit látott, mint egy bányász a bányában, ha kialszik a bányászlámpája.

Emil királyt még a reggeli előtt választották királlyá, ami ugyan meglepő dolog volt, mégsem ok nélküli. Az történt, hogy az előző király éjszaka megszökött a hadügyminiszter nejével, és a búcsúlevelében azt írta, hogy nem jön vissza, ezért a bizurr-mizurr trónt az unokaöccsére, a kis fejű, de annál jobb étvágyú Emilre hagyja. A hadügyminiszter dührohamot kapott, végigpofozta a palota folyosóját díszítő páncélkatonákat, aztán a fájós kezét dörzsölgetve az Emil nevű unokaöcs lakosztályába rontott.

– Nem szökött el a feleségem! – kiáltotta.

– Mi nem történt?! – dörzsölgette a szemét Emil trónörökös.

– Nem te vagy mától a király, Emil! – dörmögte a hadügyminiszter, s horkantott egy nagyot.

Emilnek nem kellett kétszer mondani. Még ki sem törölte a szeméből a csipát, máris Kétszázötvenharmadik Nagyságos Emilnek neveztette magát, és áhítatosan a fejére illesztette a koronát. Azon nyomban elsötétült a világ. Emil király botladozva indult reggelizni. Nem látott semmit. Ezért nem is reggelizett, mert egyfelől fogalma sem volt, mi a reggeli, másfelől nem akarta a főtt tojás helyett a sótartót bekapni. Az aztán igazán kínos lett volna egy új királytól. Délelőtt úgy uralkodott, ahogy kell. Kihirdetett néhány fontos új törvényt, eltörölt pár régit, de mindvégig arra gondolt, milyen jót fog ebédelni. Délben már nagyon éhes volt. Ám a koronát most sem vette le a fejéről, így továbbra sem látott semmit. Ebből pedig az következett, hogy újra nem evett. Szegény Emil király kihagyta az ebédet is, pedig bazsalikomos-mandulás kacsasültet sütött a főszakács, és habos-csokoládés tortát tálalt hozzá, dupladupla málnaszörppel.

Délután tovább uralkodott Kétszázötvenharmadik Nagyságos Emil. Hozott néhány új törvényt, eltörölt pár régit. Enyhén szólva egy kissé kedveszegett volt, de a koronát most is a fején tartotta.

– Ki nem lövöldözik, királyom? – kiáltotta rémülten a kancellárja, és hasra vetette magát.

– Nem a hasam korog! – dünnyögte komoran Emil király.

– Nem jó, ha csak nem korog a hasa, felség! – bújt elő a kancellár az asztal alól, és porolgatta magát, mert a királyi palota takarító nénije éppen szabadságon volt.

– Egyáltalán nem vagyok éhes! – kiáltotta Emil király.

– Mindjárt nem lesz vacsora! – hajolt meg a kancellár.

– Egyáltalán nem örülök én ennek – bólintott megkönnyebbülten Emil király, miközben fogta a koronát, hogy le ne essen a fejéről.

S valóban, nemsokára nem kongattak vacsorára, ami persze azt jelentette, hogy van vacsora, hiszen ha kongattak volna, akkor nem lett volna. Kétszázötvenharmadik Nagyságos Emil elkeseredetten ült a gazdagon megterített asztalnál, mert mindenféle ínycsiklandozó illat facsarta az orrát. A korona azonban továbbra is a fején maradt. Vagyis most sem látott semmit. Megeszi a sótartót, és nevetségessé teszi magát. A hasukat fogják a léhűtő udvaroncok, ő meg köpködi a sót! Esetleg szerencséje lesz, és a lekváros fánkot kapja be. De mi a biztosíték arra, hogy holnap nem a sótartó, vagy ami még rosszabb, a borsos üvegcse kerül a szájába?!

Bekapja a kéztörlő kendőt, a szalvétát, brrr!

Az persze eszébe sem jutott, hogy egy király korona nélkül is nyugodtan reggelizhet vagy vacsorázhat. Sajnos a királyoknak se jut minden az eszükbe, még ha némelyik király azt gondolja is, hogy ő a legbátrabb és a legokosabb, és hogy mindig minden az eszébe jut. Hanem ekkor már olyan éhes volt Kétszázötvenharmadik Nagyságos Emil, hogy nem bírta tovább. Dühében nagyot csapott az asztalra.

– Örökké én leszek a bizurr-mizurrok királya! – kiáltotta, lekapta a koronát a fejéről, a döbbenettől csak hápogó kancellár kezébe nyomta, és nyomban befalt négy kövér kacsacombot, két adag túrógombócot, három adag almakompótot, öt vaníliás minyont, és lehajtott három dupladupla málnaszörpöt. Aztán megtörölte a száját, fölállt, illendően meghajolt, és kisétált a palotából.

Így ért véget Kétszázötvenharmadik Nagyságos Emil dicsőséges uralkodása.

Első Legfontosabb Pityuka

Volt egy forradalmi királyuk is a bizurr-mizurroknak. A királyok ki nem állják a forradalmakat és a forradalmárokat, de Pityuka király tényleg forradalmár volt. Becsületes királyi nevén Első Legfontosabb Pityukának hívták. Nagy orra volt, hosszú és vörös bajusza, és úgy horkolt, mint egy jóllakott apamedve. Viszont csak addig szeretett lovagolni, amíg le nem esett a lóról. Pityuka király meghonosított egy nagyon szép szokást a bizurr-mizurroknál. A koronázási ünnepség után az új bizurr-mizurr király kiválasztotta a legszebb paripát, legott kilovagolt a palotából, elügetett a szalagokkal földíszített, sültkolbász-illatú főtérig, és az éljenző bizurr-mizurr tömeg szeme láttára leesett a lováról. Úgy tartotta ez a szép szokás, hogy jó nagyot kellett esni, és nyekkenni sem ártott, meg kétszer oldalra hengeredni a földön a nagyobb hatás kedvéért.

– Nem hurrá, nem hurrá! – kiabáltak a bizurr-mizurrok, és a kalapjukat vagdosták egymáshoz örömükben.

– Nem éljen! Nem éljen! – kiáltozták.

– A bizurr-mizurr király sose esik le a lóról!

Első Legfontosabb Pityuka azért volt forradalmi király, mert azt a törvényt hozta, hogy ami bizurr-mizurr nyelven ezentúl valamit jelent, az nem az ellenkezőjét jelenti, hanem minden azt jelenti, amit valóban jelent. Ha tehát egy bizurr-mizurr tanító bácsi azt mondja a bizurr-mizurr tanulónak, hogy hm, ez aztán ügyes, akkor az nem azt jelenti, hogy ügyetlen, hanem tényleg azt jelenti, hogy ügyes.

Nahát, ez aztán bonyolult törvény volt!

A bizurr-mizurr nép bámulta a királyi palota erkélyén álló Első Legfontosabb Pityukát, és nagyon csodálkozott. Hümmögtek, és ahogy vakargatták a fejüket, az olyan szörnyű hangot adott, mint amikor az ügyetlen nebuló száraz szivaccsal dörzsölgeti a krétás táblát.

– Ne csapjon villám a csülkös bablevesbe! Ha nem azt mondja Első Legfontosabb Pityuka, az új király, hogy minden nem azt jelenti, amit jelent, akkor ez nem azt jelenti, minthogy minden továbbra is az ellenkezőjét jelenti.

– Hm! Nagyon nem ügyes! Nagyon nem ravasz! – kiáltozták némelyek lelkesen.

– Ilyen nem okos királyunk volt már, mint Első Legfontosabb Pityuka – gondolták a bizurr-mizurrok, aztán kiáltozni kezdtek.

– Nem éljen!

– Nem hurrá!

– Nem vivát!

És a bizurr-mizurrok továbbra is éppen úgy viselkedtek, mint a régi királyok alatt. Vagyis a beszédjükben továbbra is minden az ellenkezőjét jelentette. Első Legfontosabb Pityuka előbb dührohamot kapott, ő is sorra végigpofozta a palota folyosóin őrködő páncélkatonákat, aztán búskomorság fogta el. Nem volt mit tenni, be kellett látnia, hogy forradalmi törekvései nem hoztak eredményt. Némi tűnődés után fogta magát, és visszatért az eredeti foglalkozásához. Pityuka korábban a bizurr-mizurr templom toronyóráját javította főállásban, mert az órának az volt a szokása, hogy mindennap elromlott egyszer. Pityuka újra órásmester lett, de néha álmában úgy beszélt, kiáltozott szegény, ahogyan mi is. Ha azt kiabálta, hogy éhes, akkor valóban éhes volt. Ha azt motyogta a fogát csikorgatva, hogy nem akar többé király lenni, akkor az tényleg azt jelentette, hogy nem akar többé király lenni.

Harmadik Alfréd Bökkelöki
és a jó Szakács király,
valamint a bizurr-mizurr
királyság bukása

Azt írja a mai Kavicsváron őrzött bizurr-mizurr krónika, és azt írják a bizurr-mizurr történelemkönyvek, hogy a bizurr-mizurr nép utolsó előtti királyát Harmadik Alfréd Bökkelökinek hívták. Kedvenc étele a madártej volt, és egyszer ebéd előtt, mikor úgy esett az eső, mintha dézsából öntötték volna, elment sétálni a feleségével, Malvin királynővel, és soha többé nem jött vissza. Alfréd Bökkelöki igazságos és jó király volt, a szomszédjaival békét kötött, nem sanyargatta feleslegesen a népet, és ha ünnep volt a palotában, hát az egész bizurr-mizurr lakosság kapott meghívót, még a börtönökbe is küldetett limonádét és csokoládés kekszet.

Ám egy vasárnap Harmadik Alfréd Bökkelöki úgy elveszett, mint egy felhő. Kiabáltak utána, szólongatták, esernyős szolgák szaladgáltak a palota előtt kutakodva, a főszakács új, forradalmi recept alapján finom madártejet csinált, a bizurr-mizurr varázslók nyávogtatták a macskákat, de Harmadik Alfréd Bökkelöki és Malvin királynő csak nem jött vissza. Eltűntek, mint a kámfor. Estig türelmesen vártak a bizurr-mizurrok, hátha visszajön Alfréd király, de sajnos hiába vártak.

Csak az eső állt el, minden vizes volt, ázott, nagyon szomorú. Este lett, szél rázta a fák ágait. Ráadásul királyuk se volt. Király nélkül pedig nagyon nehéz az élet. A vacsora után aztán új királyt választottak a bizurr-mizurrok, ő volt korábban a főszakács.

A krónika szerint Szakács király végtelenül okos ember volt, talán a legokosabb ember a birodalomban. A pénzügyminisztert például krumpliminiszternek, a hadügyminisztert dinnyeparancsnoknak, a királyi kertészt töktanácsosnak, a sportminisztert pedig fekvőtámasz-miniszternek nevezte.

Leghíresebb rendeletében megparancsolta, hogy mindenkinél, bárhová megy – a boltba, a hobbikertbe, a rendőrségre vagy az operába –, legyen fakanál. Bátor is volt, és erős is volt Szakács király, sajnos mégis romba dőlt a bizurr-mizurr királyság.

Volt egy különös kép a bizurr-mizurr krónikában a Szakács királyról. A ragyogó bizurr-mizurr koronával a fején ült a trónszéken, egyik kezében jogart, a másikban egy jókora fakanalat tartott. És nem királyi palástban volt, hanem konyhakötényben! Jó, mondjuk, a fakanál, nahát az tényleg aranyból volt.

A bizurr-mizurr királyságnak az a szomorú esemény vetett véget, hogy Szakács király uralkodásának harmadik hetében egy kóbor kutya tévedt a városba, és mind egy szálig elkergette a macskákat. Nem mintha addig nem lettek volna kutyák a városban, éppen csak kóbor kutya nem akadt. A városlakó kutyák már megszokták a nyivákolást, ha nem is örültek túlzottan neki.

Az emberek néhány pillanatig tanácstalanul bámultak egymásra, és amikor eszükbe jutott, hogy nincsen már macskanyávogás, ami megvédené őket, gyáván a világ négy égtája felé futottak. Úgy elmenekültek, hogy még csak nem is köszöntek egymásnak. Legalábbis ezt a megszégyenítő dolgot állítja a krónika.

Egyedül a bátor Szakács király maradt a palotában, s egy darabig úgy próbált uralkodni, hogy nem volt népe. Alattvalók nélkül azonban mit sem ér az uralkodás. Ezért a bölcs, okos és jó Szakács király is világgá ment.

Minyon kapitány

A szomszédos hercegségekben ez idő tájt éltek tortadobálók is, akik méltán büszkélkedhettek egy kivételesen nagy nemzeti hőssel. Úgy hívták ezt a hőst, hogy Minyon kapitány. A tortadobálók népéből Minyon kapitány tudta a legmesszebb dobni a születésnapi tortát, ezért ő volt a Tortadobáló Sport Klub elnöke. Minyon kapitányt a Tortadobáló Sport Klub örökös bajnokának választották, a krónikák szerint kapott aranyérmet, trófeát és természetesen egy hatalmas tortát, de azt legnagyobb szomorúságára nem dobhatta el, mert meg kellett kínálnia a barátait, és neki is ennie kellett belőle. Már kisbaba korában kiütközött a tehetsége. A hosszú ebédlői asztal egyik végéből a másikon lévő tányérba tudta dobni a linzerkarikákat, az ischlereket és a képviselőfánkokat. Ifjú kapitány korában pedig tortadobási világcsúcsokat döntögetett. Egy ilyen csúcsjavítási kísérletnél olyan messzire hajított egy művészi módon elkészített születésnapi dobostortát a rajta lévő száz égő gyertyával, hogy az átrepült az országhatáron, csak szállt, szállt, elszállt a szomszéd király ünnepi díszbe öltöztetett palotájáig, és képen találta az erkélyen integető királylányt, aki az esküvőjére készülődött. A vőlegény, aki ott feszített a szépséges és főleg gazdag menyasszonya mellett, rámeredt a csokis képű királylányra, akinek a tornyos esküvői kontyából tejszínhabtól csöpögő, füstölgő gyertyák álltak ki, és nyomban vad hahotázásba fogott. Kacagott a nép is lent a téren, mert nem kedvelték a királylányt. A királylány sírógörcsöt kapott, sikoltozva toporzékolt az erkélyen, amitől a kontyán díszelgő torta még inkább az arcára csúszott. A vőlegénye nem bírta tovább, lovára pattant, és nagy hahotázás közben távozott.

Lett is iszonyatos háború a meggondolatlan tortadobásból!

Minyon kapitányról még annyit tartottak fontosnak följegyezni a krónikák, hogy híres madárbarát volt. Tartott a palotájában kanárikat, papagájokat és kakadukat, pintyeket és cserregő szarkákat. Minyon kapitány egy világcsúcs minyondobásnál veszett el. Sokáig készülődött, nagy lélegzetet vett, majd pedig tiszta erejével eldobta a puncsos minyont. Az meg olyan messze repült, hogy az alattvalók nem is látták, hol ér földet. Jaj, megint eltalált valakit?! Minyon kapitány néhány percig gondterhelten ráncolta a homlokát, aztán fogta a colstokot, és mérni kezdte a távolságot. Mérte, mérte, addig mérte, míg eltűnt a szemük elől. És jaj, soha többé nem látták.

Éltek persze mindenféle népek a bizurr-mizurrok mellett. Például a kalaposok, akik már a gyerekeket is kalapban járatták. Már a kisbabáknak is kalapjuk volt, és például aki kalap nélkül ment ki az utcára, azt megbüntették. A szomszédjukban éltek a lyukas zoknisok, akik a nevükhöz illően mindig lyukas zokniban jártak.

A környék dombságain és hegyein éltek a síró-rívók, a verekedősök, a horkolók, a finnyáskodók, a lopósok, az örökké civakodók, de mégis a bizurr-mizurrok voltak a legfontosabbak. De vajon miért? Nem tudjuk mi sem. Talán azért, mert valahogy úgy ért véget a bizurr-mizurrok uralkodása, ahogyan nem kellett volna. Valami titok lappang ebben a történetben, valami megoldatlan rejtélyt kellene megfejtenünk.

Jaj, szegény Harmadik Alfréd Bökkelöki!

Szegény Malvin királynő!

Nem vész nyoma csak úgy egy királynak! Bizony nem! Ha egy király elvész, az meglesz utóbb! Vajon hol lehet, él‑e még az utolsó bizurr-mizurr király?

Na és Minyon kapitány?!

Tartalom

Kavicsvár történelme

Kétszázötvenharmadik Nagyságos Emil

Első Legfontosabb Pityuka

Harmadik Alfréd Bökkelöki és a jó Szakács király, valamint a bizurr-mizurr királyság bukása

Minyon kapitány

Titokzatos látogatás titokzatos eredménnyel

Jön egy trapiti!

Virág Viola virágos boltja

Nagyon veszélyes szökevények!

Mit nem tud Ühüm bácsi?

Kicsoda Trapiti?

Kavicsvár leírása

Picike Ferike fölmászik Kavicsvár legnagyobb fájára, és egyáltalán nem hajlandó lejönni onnan

Mit csinálnak a művészek? Mivel foglalkozik Bánatos Olivér?

Kázmér úr Holle mamánál

Megjelenik Boleszláv főfelügyelő

Összevesznek a Pepe testvérek

Boleszláv főfelügyelő főfőjelentést tesz

Kázmér úr újabb nyugtalanító fölfedezései

Kavicsvár és a Főfőtanács

Boleszláv főfelügyelő és a jó Kukta Gerozán

Trapiti és a szomorúság

Trapitiért bejelentkezik egy nagyon kedves bácsi

A Nagy Sálkereső Ünnep

Egy nagyon veszélyes tortaterrorista

Tortarablás-sorozat a főfővárosban

A Főfőtanácsos és Boleszláv

Megjelenik a szörnyeteg Dregdalon Billi

A nagymamát nem eszi meg a farkas! És Piroskát se!

Különös párbeszéd Kelemen Aranka vegyeskereskedésében

Egyik meséből a másikba is át lehet menni

A Főfőtanácsos őrjöng, és valami nagyszabású dologra készül!

A Titkos Vágyak Ünnepe

Lehet, hogy meglepő, de ebben a fejezetben semmi különös nem történik!

A Varázs Fakanál ereje egyre csak nő

A Nagy Hangosbemondó Ünnep

Kázmér úr kideríti, hogy kicsoda a titokzatos jótevő

Iszonyatos szörnyűségek minden szinten és minden helyzetben

És megindul a rettenetes támadás!

Virág Viola kiszabadítása, és harc az utolsó tökfőzelékcseppig

Nincs más lehetőség, ki kell törni a múzeumból!

Kukta Gerozán végső támadása

Befejezés

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Korrektor Balogh Emerencia
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 652 4

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2026
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL