részlet

Budapest, 2024

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Christina Lauren: Love and Other Words

Copyright © 2018 by Christina Hobbs and Lauren Billings

All rights reserved.

Originally published by Gallery Books, a Division of Simon and Schuster, Inc.

Cover Design © Ella Laytham

Cover Images © Adobe Stock

Hungarian translation © Lévai Márta, 2024

© XXI. Század Kiadó, 2024

ISBN 978 963 568 484 7

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Tegyi Timea

Előkészítés Mandl Orsolya

Korrektúra Harrach Judit

Tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Erinnek, Marciának
és az erdei patak közelében álló háznak.

előhang

Az apám sokkal magasabb volt az anyámnál – amit úgy kell érteni, hogy sokkal magasabb. Az ő százkilencvenöt centijéhez képest anyám épp csak súrolta a százhatvanat. Egy dán óriás meg egy filigrán brazil nő. Megismerkedésükkor anyám egyetlen szót sem tudott angolul. Amikor tízéves koromban meghalt, úgy tűnt, mintha ők ketten egy különös saját nyelvet beszéltek volna.

Máig emlékszem, apám hogyan ölelte meg anyámat esténként, miután hazaérkezett a munkából. Szorosan körbefonta két hosszú karjával az anyám vállát, a teste ívben meghajolt fölötte, hogy arcát a kis nő fekete hajára hajthassa. Apám két karja két zárójellé változott, amelyek közé a legkedvesebb titkos mondatát rejtette.

Amikor így ölelték egymást, mindig a háttérben meghúzódva néztem őket, mert úgy éreztem, különleges szentségnek vagyok tanúja.

Mindig úgy gondoltam a szerelemre, mint egy mindent elárasztó és mindent felemésztő érzésre. Már gyerekként is tudtam, hogy sosem akarok ennél kevesebbet.

Amikor anyám testében egy rosszindulatú sejtcsomó addig növekedett, hogy végül elvette őt tőlünk, vadul tiltakoztam. Miután meghalt, fojtogatni kezdett a sok szeretet, ami még megmaradt bennem, de már nem volt kinek odaadnom. Betöltötte a torkomat, mint egy kerozinba áztatott rongy, aztán könnyek, hangos zokogás és súlyos, lüktető csönd formájában áradt ki. És bármennyire is fájt, tudtam, hogy apámnak még nálam is rosszabb.

Mindig is tudtam, hogy apám anya után soha többé nem lesz szerelmes. Ebből a szempontból apámat nem volt nehéz érteni. Becsületes, nyílt, csendes férfi volt: halkan járt, halkan beszélt – még akkor is, ha haragudott. Csak a szeretete volt kirobbanó: mint egy harsány ordítás. A napsugarak erejével szerette anyámat; akit a rákos daganat halk pihegéssel ragadott magával a halálba. Arra számítottam, hogy az apám rekedt marad az élete hátralévő részében, és egy nőre sem vágyik úgy többé, ahogy az anyám közelségére vágyott.

Mielőtt anya meghalt, írt apám számára egy listát mindarról, amiről szerette volna, ha apám nem feledkezik meg a nevelésem során:

1.Ne játékszerekkel halmozd el a kislányunkat, hanem könyvekkel.

2.Mondd neki sokszor, mennyire szereted. A lányoknak szükségük van a szavakra.

3.Ha elcsendesedik, a te feladatod, hogy beszélj hozzá.

4.Adj Macynek hetente tíz dollárt! Spóroljon meg belőle kettőt. Tanítsd meg a pénz értékére.

5.Tizenhat éves koráig este tízkor lefekvés, s ez alól nincs kivétel!

És a lista folytatódott, egészen ötvensokig. Nem arról volt szó, hogy anyám ne bízott volna apámban; azt szerette volna, hogy az ő hatását is érzékeljem, miután fizikailag eltűnik az életemből. Apám gyakran újraolvasta a listát, ceruzával megjegyzéseket írt hozzá, bizonyos sorokat színes filccel megjelölt, nehogy akár egyetlen fontos tézist kihagyjon, vagy valamit rosszul csináljon. Ahogy nőttem, a lista lassanként valóságos bibliánkká változott. Nem feltétlenül szabályzatként forgattuk, sokkal inkább biztatást és megnyugtatást jelentett, hogy mindaz, amivel apám meg én küzdünk, normális.

Az egyik szabályt apám különösen fontosnak találta, és sok fejtörést okozott neki:

25.Ha Macy iskola után olyan fáradt, hogy egy rendes mondatot sem tud kinyögni, segíts neki eltávolodni az élet feszültségétől! Találd ki, hogyan járhatnátok el valahová a közelbe könnyű hétvégi kirándulásokra, hogy fellélegezhessen kicsit.

Bár anyám nagy valószínűséggel nem arra célzott, hogy vegyünk egy hétvégi házat, apám – aki szerette szó szerint venni a dolgokat – spórolt, tervezgetett, és hosszan keresgélt a San Franciscótól északra lévő kisebb városokban, hogy egy napon befektethessen egy nyaralóba.

Az anyám halálát követő első években csendesen figyelt engem jégkék szemével, amelyből puhatolózó szeretetteljesség sugárzott felém. Olyan kérdéseket tett fel, amelyekre hosszabban kellett válaszolni az „igen”-nél, „nem”-nél és a „nem érdekel”-nél. Amikor ezekre az alapos kérdésekre először reagáltam üres nyögéssel, mert elcsigázott az úszóedzés, a házi feladat meg az a fárasztó elfoglaltság, hogy a barátaim körülöttem zajló drámáit kezeljem, apám felhívott egy ingatlanost, és azt kérte tőle, hogy keressen számunkra egy megfelelő hétvégi házat a kaliforniai Healdsburgben.

Először egy nyílt napon tekintettük meg az épületet, a Realtor helyi képviselője mutatta meg. Alig észrevehető, enyhén ítélkező villanást láttunk összehúzott szemében, amikor San Franciscó-i ügynökünkre nézett, akit szemlátomást túl nagyvárosiasnak ítélt. Négyszobás, fazsindelyes, négyszögletes házba léptünk be, amelyen komoly nyomokat hagyott az állandó pára, és félő volt, hogy penészedni fog. A hátsó része egy árnyas erdő felé nézett, a közeli patak csörgedezése behallatszott a hálószoba ablakán. Az épület nagyobbnak tűnt, mint amire szükségünk volt, nagyobb földterület tartozott hozzá, mint amekkorát rendben tudtunk tartani, és abban a pillanatban sem apám, sem én nem tudhattuk, hogy a legfontosabb helyiség egy könyvtárszoba lesz, amit apám a tágas gardróbszobában rendez be számomra.

Azt sem jósolhattuk meg, hogy az én világom a szomszéd házig terjed majd, egy cingár kis majompofa tenyerében, akit Elliot Lewis Petropoulosnak hívnak.

most

Október 3., kedd

Légvonalban csupán tizenöt kilométer a távolság San Franciscó-i lakásom és Berkeley közt, de autó híján a legjobban megválogatott közlekedési eszközökkel is minimum egy óra az út.

– Hatkor szálltam fel a buszra – mesélem. – Két vonalat érintettem a helyi vasúton, aztán újabb busz következett. – Vetek egy pillantást a karórámra. – Most fél nyolc van. Nem rossz!

Sabrina letörli a tejhabot a felső ajkáról. Bármennyire is megérti, miért ódzkodom annyira attól, hogy autóm legyen, tudom, a lelke mélyén azt gondolja, át kellene lendülnöm ezen és venni egy Priust vagy Subarut, ahogy minden, magára valamit is adó ember a friscói öböl környékén.

– Soha ne engedd senkinek, hogy kétségbe vonja: igazi szent vagy.

– Az hát. Te meg rávettél, hogy elhagyjam a kis buborékomat! – Mosolygok, és lenézek Sabrina kislányára, akit az ölemben tartok. Eddig kétszer láttam a kis Vivienne hercegnőt, de úgy tűnik, szépen cseperedik, máris kétszer akkora, mint legutóbb. – Még szerencse, hogy miattatok megéri.

Mindennap tartok kisbabákat a kezemben, de ez más érzés. Sabrinával egymással szemben volt a kollégiumi szobánk, amikor a bostoni Tufts Egyetemre jártunk. Onnan átköltöztünk a campuson kívülre, és kibéreltünk egy lakást, utána pedig, talán mondhatjuk így, annyira felvitte az isten a dolgunkat, hogy egy teljes, habár kissé düledező házon osztoztunk, miközben ki-ki a maga továbbképzéseit végezte. Végül valami csoda folytán mindketten a nyugati parton, a San Francisco-öböl mellett kötöttünk ki, és most Sabrinának gyereke született. Az, hogy már elég idősek vagyunk hozzá, hogy ilyesmit csináljunk – kisbabákat szüljünk és neveljünk –, a világ legmegdöbbentőbb érzése.

– Este tizenegykor is felébresztett ez a kis nő – néz kettőnkre szeretetteljesen Sabrina. Aztán a mosolya kissé elhalványul. – Utána kettőkor. Aztán négykor. Majd hatkor…

– Jól van, te nyertél! De az igazsághoz tartozik, hogy a kis gonosznak jobb illata van, mint a legtöbb embernek, akivel együtt utaztam a buszon. – Megpuszilom Viv feje búbját, és még biztosabban elhelyezem a karhajlatomban, mielőtt a kávésbögrémért nyúlok.

Furának érzem, hogy csészét tartok a kezemben. Kerámiából készült, nem a megszokott eldobható papírpohár, és nem is az a hatalmas rozsdamentes utazóbögre, amit Sean minden reggel csurig tölt nekem, mert feltételezi – és helyesen –, hogy hatalmas adag koffeinre van szükségem ahhoz, hogy a napomra fel tudjak készülni. Nem is emlékszem, mikor voltam utoljára olyan időmilliomos, hogy leüljek egy valódi bögrével, és ráérősen kortyolgassak.

– Máris úgy nézel ki, mint egy igazi anyuka – jegyzi meg Sabrina, miután egy ideig a kis kávézóasztal túlsó feléről tanulmányoz engem és Vivienne-t.

– Ez az előnye annak, ha valaki kisbabák között tölti a napjait.

Sabrina lélegzete egy pillanatra elakad, és rövid időre súlyos némaság telepszik ránk. Hibát követtem el. Az első aranyszabály: soha ne utaljak a munkámra, ha anyák körében vagyok, akkor meg főképp ne, ha kicsi babájuk van. Szinte hallom, hogyan hagy ki a barátnőm a szívverése.

– Nem értem, hogy vagy képes rá… – suttogja.

Ezt a mondatot mostanában egész kórus ismétli az életemben. A barátaim és ismerőseim nem tudnak napirendre térni fölötte, hogy úgy döntöttem, a San Franciscó-i Egyetem sürgősségi gyerekosztályán vállalok munkát. Határozottan érzem, hogy mindenki gyanakodva szemlél, ki erősebben, ki gyengébben, mintha úgy vélnék, talán hiányzik belőlem valami alapvető ösztön, valami anyai fék, ami megakadályozná, hogy képes legyek elviselni a beteg gyerekek szenvedését magam körül.

Sabrinának is a megszokott „Valakinek ezt is meg kell csinálnia” választ adom, aztán hozzáteszem:

– Ráadásul jó vagyok benne.

– Ebben biztos voltam.

– De ott van például a gyerekneurológia! Na, azt tényleg nem tudnám csinálni! – alig hagyja el a számat a mondat, beharapom az ajkamat, fizikai akadályt képezve a további szavak előtt.

Csönd legyen, Macy! Csak jár a szád, mint a kacsa segge.

Sabrina alig észrevehetően bólint, és a kisbabáját nézi. Viv felmosolyog rám, és izgatottan rúgkapál.

– Nem minden sztori szomorú – csiklandozom meg a kisbaba pocakját. – Mindennap történnek apró csodák, nem igaz, kismókus?

Sabrina hirtelen úgy dönt, témát vált, és olyan hangon teszi fel a kérdést, hogy szinte sérti a fülemet:

– Na, és hogy alakulnak az esküvői előkészületek?

Felnyögök, és odaszorítom az arcomat Viv édes babaillatú nyakához.

– Ennyire jól? – Sabrina nevetve a lánya után nyúl, mintha képtelen lenne tovább elviselni, hogy velem kell rajta osztoznia. Nem hibáztatom. A kisbaba isteni, meleg kis halomként igazodott a karjaimba.

– Tökéletes a kislányod, drága barátném – mondom halkan, és átadom neki a babát. – Nagyon masszív kiscsaj.

Mintha minden, amit tennék, valamiképpen összekapcsolódna a róluk szóló emlékeimmel – a szomszédaink zűrzavaros életével, a nagy, kaotikus családdal, amilyen nekem sosem volt –, és belém vág a nosztalgia: eszembe jut az utolsó kisbaba, akivel nem a munkám miatt töltöttem együtt hosszabb időt. Az emlékképen tizenéves vagyok, és a kis Alexet nézem, aki a hintaszékében alszik.

Az agyamban végigfut újabb száz kép: Miss Dina ebédet főz, miközben Alex egy kendőbe bugyolálva a mellére van kötve. Mr. Nick vaskos, szőrös karjában tartja Alexet, és olyan gyengéd szeretettel néz le rá, hogy egy egész falunak elég volna. A tizenhat éves George megpróbálja anélkül kicserélni a baba pelenkáját, hogy folt esne a családi kanapén – nem teljesen sikerül. Az ifjabb Nick, George és Andreas óvón hajol új, legkedvesebb kistestvérük fölé. Aztán, ahogy kivétel nélkül minden hasonló alkalommal, a kép Elliotra vált át, aki valahol a háttérben várakozik, hogy a bátyjai továbbálljanak, belekezdjenek a szokásos vetélkedésbe, verekedésbe, futkározásba vagy rendetlenkedésbe, és ő végre a karjába vehesse Alexet, hogy felolvasson a kislánynak, és osztatlan figyelmében részesítse.

Fáj a szívem, mindnyájan hiányoznak, de leginkább ő.

– Mace! – hallom Sabrina hangját.

Rápislogok:

– Mi az?

– Az esküvő?

– Ja, igen, tényleg. – Azonnal alábbhagy a vidámságom, a gondolattól, hogy esküvőt tervezgessek, miközben a kórházban töltött százezer órámmal zsonglőrködöm, mindig azonnal rám tör a kimerültség. – Még nem haladtunk vele. Ki kell választani az időpontot, a helyet, a… mindent. Seant nem nagyon érdeklik a részletek, ami, ha nem tévedek, jó, nem?

– Hát persze! – helyesel Sabrina színlelt könnyedséggel, és úgy helyezi el a karján Vivienne-t, hogy az asztal takarásában megszoptassa. – És emellett minek elsietni?

A kérdésben két összefüggő gondolat is rejlik, amit nem is szeretne leplezni: Én vagyok a legjobb barátnőd, az ég áldjon meg, Mace, és még csak kétszer találkoztam a pasassal. Tényleg minek elsietni?!

Sabrinának igaza van. Nincs itt semmi sietség. Alig néhány hónapja jöttünk össze Seannal. De fontos szempont, hogy több mint tíz év alatt Sean az első férfi, akivel képes vagyok anélkül együtt lenni, hogy úgy érezném, valamit titkolok előle. Könnyed, nyugodt ember, és úgy tűnik, a hatéves kislánya, Phoebe átkattintott benne valami kapcsolót, amikor megkérdezte, mikor házasodunk össze, mert később Sean is feltette nekem a kérdést.

– Esküszöm – felelem Sabrinának –, semmilyen izgalmas információm nincs számodra. Ja, várjunk csak! Nem is igaz! Képzeld: jövő héten fogorvoshoz megyek. – Sabrina nevet. – Ide jutottunk, ennyim van rajtad kívül, ami képes megtörni az életem monotóniáját a belátható jövőben. Munka, alvás… ismétlés.

Sabrina ezt felhívásnak veszi, hogy szabadon beszéljen az új, háromtagú családjáról, és listát vázol az eredményekről: az első mosoly, az első valódi, mélyről jövő kacaj, és pontosan tegnap történt, hogy a kis kéz tökéletes pontossággal felé nyúlt és határozottan megragadta az ujját.

Figyelmesen hallgatom, imádom a lista minden részletét, amelyeket nem lehet másnak látni, mint csodának. Bárcsak nap mint nap hallgathatnám ezeket a „normális, hétköznapi történeteket”. Nagyon szeretem a munkámat, de hiányzik… az egyszerű beszélgetés.

Délben kezdődik a következő műszakom a kórházban, és nagy valószínűséggel az éjszaka közepéig dolgozom majd. Hazaérek, alszom néhány órát, majd holnap ugyanez következik. Miután Sabrinával és Vivvel kávéztam, a nap további része átcsúszik majd a következő napba, és – hacsak valami igazán rettenetes dolog nem történik az osztályon, és ne történjen! – később egyetlen mozzanatra sem tudok majd visszaemlékezni belőle.

Miközben a barátnőmet hallgatom, igyekszem minél többet magamba szívni a környezetből. A nagyvilágból! A kávé meg a pirítós illatát, a vendégek moraja alatt a háttérben zümmögő zenét. Amíg Sabrina lehajol, hogy kivegye a pelenkázótáska zsebéből a cumit, a tekintetem a pult felé fordul, megnézem mögötte a rózsaszínre festett hajú, rasztafrizurás nőt, az alacsonyabb, nyakán tetoválásokat viselő férfit, aki a kávérendelést veszi fel, és az előttük álló magas, hosszú férfifelsőtestet, amelynek láttán hirtelen különös éberség lesz rajtam úrrá.

Sötét haja majdnem fekete, sűrűn és kuszán lóg a fülére. Az inge gallérja az egyik oldalon befordult, az alját nem tűrte be elnyűtt fekete farmernadrágja derekába. Bebújós Vans cipőjén megkopott az old school fekete-fehér kockás minta. Ugyancsak régóta van használatban a csípőjére lógó táskája is, amelyet a vállán átvetve visel.

Így, háttal nekem, ugyanúgy néz ki, mint ezer másik férfi Berkeley-ben, de konkrétan meg tudom mondani, ki ő.

Talán épp a hóna alatt tartott vaskos, szamárfülesre olvasott könyv árulja el: egyetlen ember van, aki minden októberben újraolvassa az Ivanhoe-t. Osztatlan csodálattal, szertartásosan.

Képtelen vagyok elfordítani róla a tekintetemet. A markába kerített a várakozás, mert bármelyik pillanatban felém fordulhat, és kideríthetem, mit tett vele a közel tizenegy év. A saját megjelenésemmel nem sokat foglalkozom: mentazöld kórházi egyenruha, praktikus sportcipő, a hajam kusza kontyba tűzve. Akkoriban sohasem jutott eszébe egyikünknek sem, hogy megfigyelje a saját arcát vagy a teste további részleteit. Túlságosan lekötött mindkettőnket, hogy egymásról gyűjtsünk emlékeket.

Miközben a múltamból idekerült kísértet kifizeti a rendelését, Sabrinának sikerül magára vonnia a figyelmemet.

– Mace…?

Hunyorogva nézek rá.

– Bocsánat. Nagyon… sajnálom. A… hogy mondod?

– Csak a pelenkakiütésről fecsegtem. Sokkal jobban érdekel, hogy mi köti le annyira a… – Úgy fordul, hogy lássa, hová tapad a tekintetem. – Ah.

Ez az „ah”, még nem tükröz megértést, csupán annak szól, hogy néz ki a férfi hátulról. Magas – ez hirtelen történt, amikor tizenöt éves lett. Széles a válla – az is szinte egyik napról a másikra fejlődött ki, csak később. Emlékszem, amikor először vettem észre, hogyan magasodik fölém a gardróbban, a farmernadrágja öve a térdét verdeste, és széles alakja eltorlaszolta a felülről jövő gyenge fény útját. A haja sűrű – ez is mindig igaz volt rá. A farmernadrág dereka alacsonyan ül a csípőcsontján, és a feneke fantasztikusan néz ki. Ez… erről nem tudom, mikor történhetett.

Összességében pontosan olyan fickónak néz ki, akit némán sasolnánk egy ideig Sabrinával, mielőtt egymás felé fordulnánk a Tudom, tudom… te is? üzenetet sugárzó tekintetünkkel. Életem egyik legszürreálisabb felfedezése: pontosan olyan férfi lett belőle, akit álmatagon csodálnék távolról.

Furcsa érzés bámulni innen hátulról. Olyan intenzitással meredek rá, hogy egy pillanatig sikerül meggyőznöm magamat: nem is ő az.

Hiszen bárki lehetne, nem? Mégis, ugyan mennyire ismerhetném fel a testét egy évtizednyi távollét után?

De amikor megfordul, hirtelen minden oxigén eltűnik a helyiségből. Mintha nagy ütés ért volna köldöktájékon, egy időre megbénul a rekeszizmom.

Sabrina meghallja a rekedt reccsenést, ami elhagyja a torkomat, és újra felém fordul. A távolból érzékelem, hogy felemelkedik a székéből.

– Mace…?

Csak sekély lélegzetvételre futja az erőmből, és a levegőnek valamiért keserű íze van, marja a szememet.

Keskenyebb az arca, élesebb az álla vonala, és már délelőtt is borosta sötétlik az arcán. Ugyanolyan vaskos keretű szemüveg ül az orrán, mint régen, de már nem törpül el mögötte az arca. Világos karamellszín szemét most is felnagyítja a két vastag lencse. Az orra is olyan, mint rég – de már nem túl nagy az arcához képest. És a szája sem változott – egyenes, sima, és egyetlen szemvillanás alatt képes a világ legcinikusabb mosolyába szaladni.

El sem tudom képzelni, milyen arcot vágna, ha észrevenne. Lehet, hogy olyan kifejezés jelenne meg a vonásain, amilyet még nem láttam.

– Mace?! – Sabrina felém nyúl szabad kezével, és megfogja a karomat. – Drágám, minden rendben?

Nyelek egyet, és lehunyom a szememet, hogy megtörjem a saját transzállapotomat.

– Persze.

Nem győztem meg:

– Biztos vagy benne?

– Az a helyzet… – Megint nyelek egyet, aztán kinyitom a szememet, és úgy készülök, hogy a barátnőmre nézzek, de a válla fölött tekintetemet újra magára vonzza, a pult melletti jelenés.

– Az a pasas ott… Elliot.

Sabrina „Ah”-ja ezúttal élesen hasít a levegőbe.

tartalom

Szerelem és egyéb szavak (részlet)

Köszönetnyilvánítás

Felhasznált betűtípusok

Asap – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Mohave – SIL Open Font License

Red Hat Text – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Whisper – SIL Open Font License