Giuditta Fabbro

A bosszú

Bérgyilkosság olasz módra III. rész

Giuditta Fabbro

A bosszú

Bérgyilkosság olasz módra 3.

Giuditta Fabbro: A bosszú – Bérgyilkosság olasz módra 3. rész

©Giuditta Fabbro

Szerkesztés/korrektúra: NeylaGrey

Borítóterv: Halasi Miklós

Felelős kiadó: Kovács Judit

Dombrád, 2025

ISBN 978-615-81323-8-1

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Sofia

Sofia, a szlovák éjszakai élet teljhatalmú urának nevelt lánya a szobájában, a grandiózus kovácsoltvas ágyában az oldalára fordulva feküdt, és csakúgy, mint az előző két hétben, egy pontra fókuszálva bámult maga elé mereven. Kettő hete, mióta értesült szeretett keresztapja haláláról, a temetés kivételével ki sem mozdult a szobájából. A személyzet minden egyes nap bevitte neki az ételt, amiből épp csak annyit vett magához, ami a létfenntartáshoz elég volt a szervezete számára. A gyász maga alá temette. A keresztapja halálát követő első sokk után még bosszút esküdött, de a gyászszertartás végeztével a fájdalom teljesen megtörte.

Sofia keresztapja, Radován hosszú éveken keresztül irányította a szlovák éjszakai életet. Az egyetlen ura volt, aki egy szigorúan felépített hierarchia szerint vezette a birodalmát. Ő mindvégig a háttérben maradt, helyette minden esetben a megbízott emberei jártak el, akik az ő engedélye nélkül egy komolyabb lépést sem tehettek. Összesen három ember dolgozott közvetlenül alatta: Jozef, Vladislav és Jaroslav. Ők voltak azok, akikhez bármilyen probléma esetén fordulhattak a kisfőnökök, akik a drog terítésével voltak megbízza. Mindegyik terjesztő telefonjában benne volt Radován száma, ami természetesen nem nála jelzett, hanem az embereinél, akik, miután elolvasták az üzenetet, eldöntötték, hogy mennyire fontos is a dolog. Piti ügyekkel nem zavarták a főnöküket.

A három alatta álló emberből Jozef volt az, akihez Magyarország és a határmenti települések tartoztak. Jozef olyan volt neki, mintha a fia lett volna. Egy árvaházból vette magához, mikor már tudta, hogy neki sosem lesz saját gyereke. A fiú engedetlen kiskamasz volt. Folyamatosan megszökött a közeli árvaházból és állandóan balhéba keveredett, így mikor neki rá esett a választása, a nevelők megkönnyebbülten felsóhajtottak, hogy végre megszabadulnak egy gondtól.

Jozef kezdetben elég zabolátlan volt, de Radován erős kézzel fogta, és megtörte az ellenállását. A fiú egy idő után mindent elkövetett, hogy megfeleljen a nevelőapjának. Jozef igyekezetét Radován hol szép szóval, hol drága dolgokkal jutalmazta, ami egy szegénysorból jött gyereknek maga volt a mennyország.

Radován sosem mutatta ki az érzéseit Jozef felé, de a szíve mélyén úgy szerette, mintha a vérszerinti gyermeke lett volna. Azért is helyezte ilyen magas pozícióba, hogy a közvetlenül alá tartozó emberek egyike lehetett. Az volt a terve, ha kitanul mellette, akkor idővel átadja neki az egész üzletet. Mikor a keresztlánya is hozzá került, teljes lett az élete. Titkon reménykedett benne, hogy Sofia és Jozef idővel egy párt fognak alkotni, így a családban marad az üzlet.

Sofia viszont még túl fiatal volt egy komoly kapcsolathoz. Csak szórakozott Jozeffel, akin viszont Radován látta, hogy ha titkolja is, de vonzódik a lányhoz. Nyíltan közeledni nem mert hozzá, mivel Sofia Radován testvérének a lánya volt, és tartott az idős férfi haragjától. Radován pedig úgy volt vele, hogy megvárja, míg Sofia kitombolja magát, és ha megkomolyodik, majd Jozef irányába tereli a lányt. Radován minden jövőbeni terve egyik pillanatról a másikra dugába dőlt, amikor nevelt fiát, Jozefet Magyarországon az éjszakai élet második nagy embere, Borisz Kovalenko túszul ejtette. Borisz így akarta Magyarországra csalogatni Radovánt, mivel ő abban a hitben volt, hogy a szlovák férfi ölette meg az ő egyetlen kislányát, Karinát.

Mikor Radován megtudta, hogy fogva tartják a fiaként szeretett férfit, nem sokáig habozott, Jozefért indult, de egyikük sem tért haza élve.

Sofia szemeit elöntötte a könny. Most is – mint az eltelt két hétben mindig – az a nap jutott az eszébe, amikor megpillantotta a televízióban a keresztapja fényképét, majd nem sokkal később megtudta, hogy Jozeffel együtt megölték.

A fiatal lány az arcát a feje alatti párnába fúrta és megpróbálta azzal elnyomni a testéből feltörő zokogást. Pár év leforgása alatt minden családtagját, az összes szerettét elveszítette. Először a szüleit, majd a keresztapját és Jozefet. Bár sosem ismerte volna be az izmos, fiatal férfinak, de valójában mindig is vonzódott hozzá. Arra, hogy mennyire, csak akkor döbbent rá, amikor Jozefet Magyarországon elrabolták.

Halk kopogás hallatszott, majd nyílt a szoba ajtaja és valaki belépett rajta. Sofia hirtelen elcsendesedett, de a fejét nem emelte fel. Nem akarta, hogy bárki is sírni lássa őt.

Az illető, aki bement, várt pár másodpercet, majd óvatosan megköszörülte a torkát.

– Mit akarsz? – mordult fel Sofia, aki nagyon dühös volt azért, hogy megzavarták.

– Szükségünk lenne rád! – mondta ki nehezen Jaroslav, Radován egyik embere.

– Hagyj békén!

– Figyelj, Sofia! – tett egy lépést az ágy felé a szlovák férfi. – Én megértem, hogy min mész most keresztül, de Radován azt kérte…

– Radován meghalt! – ordított fel fájdalommal teli hangon a lány, és a fejét felkapva Jaroslav felé fordult.

– És azt kérte, hogy te vedd át a helyét!

– A helyét? – húzta gúnyos mosolyra a száját. – Azt a helyet, ami megölte őt? – kérdezte elcsukló hangon.

– Azt a helyet, amiért ő képes volt a halálba menni – javította ki a férfi.

– Én viszont nem fogok – vágta rá Sofia, és visszafeküdt a párnájára.

Jaroslav nézte egy ideig az ágyban fekvő fiatal nőt, majd hosszas hallgatás után megszólalt: – Az volt az utolsó kívánsága, hogy te vedd át az üzletet.

– Nem veszek át semmit, és tűnj el a szobámból! – üvöltött rá magából teljesen kifordulva.

– Ha szeretted… és tudom, hogy mindenkinél jobban szeretted, akkor tiszteletben tartod azt, amit kért, és továbbviszed azt, amiért ő az életét feláldozta – mondta csendesen a férfi, majd a választ meg sem várva sarkon fordult és gyors léptekkel elhagyta a helyiséget.

Sofia mereven bámult maga elé, ugyanarra az egy pontra fókuszálva, mint az elmúlt két hétben mindig. Csak most nem a fájdalommal teli üresség zúgását hallotta a fülében, hanem Jaroslav szavait.

Igaza van – ismerte be magának. Tiszteletben kell tartania a szeretett keresztapja kívánságát és tovább kell vinnie az üzletet. Ami viszont ennél is fontosabb: bosszút kell állnia a nagybátyja haláláért. Tartozik ennyivel a keresztapjának, aki felépítette ezt a hatalmas birodalmat és megteremtette számára ezt a mérhetetlenül nagy luxust, amiben ő most él.

Két tenyerével letörölte az arcán végigfutó forró könnyeket, majd felhúzta magát az ágyon ülő helyzetbe. Lehajtott fejjel bámult maga elé egy ideig, majd egy mélyet sóhajtva leszállt az ágyról és Jaroslav keresésére indult.

A Radován keze alatt dolgozó két férfit a teraszon találta meg. Neki háttal álltak és csendben beszélgettek. Sofia megállt a nyitott teraszajtóban és a keresztapja embereit nézte. A fejét kissé oldalra fordítva próbálta kihallgatni, hogy miről is folyhat a társalgás, de ők olyan halkan beszéltek, hogy egy szó sem jutott el belőle a fiatal nőhöz. Sofia kijjebb húzta a teraszajtaját, mire a két férfi elhallgatott, és egyszerre kapták hátra a fejüket. Az arcukon látszott a meglepetés, amit a lány megjelenése okozott, de hangosan nem kommentálták a dolgot.

Sofia lassú léptekkel odasétált hozzájuk és megállt előttük. Zavartan nézett körbe, mintha csak most járna ott először.

– Van valami probléma, Sofia? – kérdezte meg hosszú hallgatás után Vladislav.

– Rendben – szólalt meg nehezen, majd pár másodperces csend után folytatta. – Legyen úgy, ahogy keresztapu szerette volna. – Vett egy mély levegőt, majd összeszedve minden erejét egy szuszra kivágta: – Továbbviszem az üzletet.

Jaroslav és Vladislav megkönnyebbülten felsóhajtottak.

– Viszont van egy feltételem – tette hozzá váratlanul, amivel sikerült rendesen meglepnie a két férfit.

– Milyen feltétel? – érdeklődött gyanakodva Jaroslav.

– Meg kell tudnotok, hogy kik ölték meg őket, és bosszút kell állnunk a halálukért.

– Tessék? – csodálkozott el Vladislav, aki bízott benne, hogy Sofia az elmúlt hetekben letett a bosszúról és csak első felindulásból, fájdalmában fenyegetőzött ezzel Radován halála után.

– Jól hallottad! – bólintott egyet magabiztosan. – A „szemet szemért” elv alapján fogunk cselekedni.

– Sofia, Radován azt kérte tőlünk, hogy hagyjuk veszni Magyarországot, ha ő nem tér haza onnan – mondta csendesen Jaroslav.

– Nem! – hajította el dühösen maga elől a széket a fiatal nő. – Nem csak, hogy nem hagyjuk, hanem bosszút is állunk!

– Ez őrültség! – rázta folyamatosan a fejét Vladislav. – Kész öngyilkosság lenne szembeszállnunk a magyarokkal. Radován és Jozef halálával teljesen meggyengültünk!

– Ha őket megtudták ölni, akkor velünk fél kézzel elbánnak – szólt közbe Jaroslav is.

– Nem fognak, mivel azt sem tudják, hogy mi létezünk! Azt hiszik most, hogy Radovánnal végeztek és azzal vége van. Nem számítanak a bosszúra.

– Sofia, te nem tudod, hogy mit beszélsz! Nem is ismered őket!

– Személyesen még nem, de nemsokára meg fogom!

– Figyelj! – emelte meg a jobb kezét Vladislav. – Én akkor ott voltam, láttam őket, hidd el, nem olyanok, akikkel érdemes ujjat húzni.

– Akkor ennyi? – tárta szét dühösen a két karját. – Hagyjuk, hogy megússzák?

– Nincs más választásunk – ingatták a fejüket a férfiak.

– Mindig van más választás.

– Most nincs! – emelte meg kissé a hangját Jaroslav.

– Hogy alkalmazhatott keresztapu két ilyet töketlent? – kiáltotta magából kikelve Sofia.

A két férfi inkább válasz nélkül hagyta. Tudták, hogy csak a düh és az elkeseredés beszél most a nőből.

– Keresztapu engem nevezet meg az utódjának, igaz?

A férfiak bólintottak egyet, de nagyon nem tetszett nekik az a hangsúly, ahogy ezt a nő kimondta.

– Akkor, mint a főnökötök, megparancsolom, hogy hozzátok elém azokat, akik megölték őket!

– Ez nem fog menni – rázta meg a fejét Vladislav.

– Azt mondtátok, tudjátok, kik tették.

– A nevüket nem tudjuk, de Vladislav látta, hogy milyen vérengzésre képesek. Pont ezért mondjuk, hogy nem fog menni – felelte komoly arccal Jaroslav.

– Ezek szerint nem töketlenek, hanem beszariak vagytok – üvöltött rájuk Sofia.

A két férfi egy nagyot nyelt válasz helyett. Ha nem tartották volna tiszteletben Radován akaratát, akkor most egy hatalmas pofonnal feleltek volna a nőnek, hogy észhez térítsék egy kicsit. Senkitől sem tűrték volna el ezt a hangnemet, de mivel Sofia a főnökük volt, így nem reagáltak rá.

– Jól van, fiúk! Akkor játsszunk másképp! – fonta keresztbe maga előtt a két karját a fiatal nő. – Szépen megmondjátok, hogy kik tehetnek Radován és Jozef haláláról, a többit majd én intézem.

A férfiak arcán halvány mosoly futott át.

– Ha nem mondjátok meg, akkor fogom, feldarabolom ezt az egészet – tett egy kört a jobb mutatóujjával –, és szétosztom az alattatok dolgozók között. A nagy tortából minden kis díler, elosztó kap egy kisebb-nagyobb szeletet, ti pedig mehettek oda, ahova akartok.

– Te most azzal fenyegetsz, hogy kirúgsz? – húzta össze a szemeit Jaroslav.

– Nem, én nem fenyegetlek – rázta meg a fejét. – Üzletet ajánlok.

– Ez nem üzlet, hanem egy burkolt zsarolás – vágta rá Vladislav.

– Gondoljátok csak végig! Hogy rúghatnálak ki titeket egy olyan üzletből, ami már nincs is? Én nem elbocsátalak benneteket, csak egyszerűen munka nélkül maradtok – vonta meg a vállát lazán Sofia.

A két férfi agyát egyre jobban elöntötte a düh, ami az arcukra tisztán ki is rajzolódott.

– Holnap reggelig van időtök dönteni – tette hozzá, majd sarkon fordult és gyors léptekkel távozott.

A család

Vittorio Arrivabene, a budapesti éjszakai alvilág vezére az ilyenkor szokásos reggelijét fogyasztotta a családja körében. Ő az asztalfőn foglalt helyet, vele szemben a felesége, Dalma ült, a jobbján a középső fia, Fabio, mellette az idősebb fia, Vincenzo, a balján a legkisebbik fia, Stefano, mellette pedig a menye, Karina Kovalenko. Il Capo, ahogy az éjszakában mindenki nevezte, miután végzett az étkezéssel, elvette az alátétről a kávéscsészéjét és kortyolt egyet a forró, fekete italból. Tekintete a szemüvegén keresztül találkozott a felesége pillantásával. Dalma elmosolyodott, amitől az idős férfi egész testén végigfutott ugyanaz a borzongás, mint az első találkozásukkor.

Vittorio nagyot nyelt és visszahelyezte a drága porceláncsészét az asztalra, még mielőtt kiejtette volna a kezéből. Igaz, nem voltak már fiatalok, de a felesége egyetlen mosolya ugyanúgy felforralta a vérét, mint harminc évvel ezelőtt.

Il Capo hátradőlt hatalmas faragott székében, közben a szemeit mindvégig a feleségén tartotta, aki a reggelijét fogyasztotta. Arcán halvány mosoly ült és az egész lényéből egy olyan nyugalom áradt, ami mint a legerősebb kábítószer, úgy hatott Vittorióra. Gondolatban már több ezerszer hálát adott az égnek, hogy egy ilyen nőt sodort az útjába a Teremtő.

Újra az a nap jutott az eszébe, amikor a testvére unszolására elment arra a dögunalmas divatbemutatóra. Útközben folyamatosan zsörtölődött a bátyjával és megérkezve is csak morgolódott, amiért magával citálta egy ilyen helyre. Aztán egy perc alatt minden megváltozott. Feltűnt a kifutón egy befutott magyar modell és úgy libbent el előtte, mint egy szárny nélküli angyal. Vittorio egészen addig a pillanatig nem hitt az „első látásra” szerelemben.

Az ebédlő ajtaja előtti hangoskodás rántotta vissza a férfit a múltból a jelenbe. Váratlanul kivágódott a grandiózus faajtó és Borisz Kovalenko, Karina édesapja lépett be rajta.

Il Capo dühösen emelkedett meg a székéből, de Dalma szavai visszakényszerítették bele.

– Vittorio, kérlek! – szólt rá csendesen az asszony és a fejével biccentett egyet, hogy üljön vissza.

– Apa! – ugrott fel lelkesen Karina és Boriszhoz szaladt.

Il Capo olaszul morogva a csészéjéért nyúlt és kortyolt egyet a kávéjából. Azzal már megbarátkozott, hogy Karina ott lakik náluk, de Borisz viselkedésével nem tudott. A férfi minden tiszteletet nélkülöző magatartása teljesen kiakasztotta.

– Hozzon egy terítéket az úrnak! – szólt oda az egyik szobalánynak Dalma.

– Igen, asszonyom! – bólintott, és a tálalóról lekapva egy tányért és evőeszközöket megindult az asztal irányába.

– Add ide, csibém! – vette ki a kezéből Borisz, és egyenesen Vittorio felé indult vele.

Il Capo a szemeivel végigkövette, míg oda nem ért a baljára.

– Menj arrébb, fiam! – ütögette meg Stefano vállát a nagydarab ukrán.

A legkisebb fiú először az apjára pillantott, aki csak egyet bólintva jelzett neki. Stefano felállt, a tányérjával a kezében megkerülte Karinát és átült a lány másik oldalára.

Borisz helyet foglalt az asztalnál, és minden szégyenérzet nélkül nekilátott az evésnek. Vittorio szúrós szemekkel nézte egy ideig a komáját, aki a legalapvetőbb etikettet is felrúgva tömte magába a finomabbnál finomabb ételeket.

Fabio és Vincenzo vetettek pár sanda pillantást az ukránra, majd visszahajoltak a tányérjuk fölé és folytatták az evést.

– Figyelj csak, Borisz! – szólalt meg egy idő után Vittorio, akinek nagyon nem tetszett nászának ezen viselkedése. – Attól, hogy egy családba kerültünk, még nem vagyunk rokonok.

– Ezt most nem egészen értem – nézett fel egy pillanatra.

– Az, hogy lesz egy unokám a lányodtól, még nem azt jelenti, hogy te is teljes jogú családtag vagy.

– Mire célzol ezzel, Arrivabene? – mordult fel az ukrán férfi.

Dalma megköszörülte a torkát, jelezve a férjének, de őt ez most nem érdekelte.

– Nem törheted ránk az ajtót reggeli közben és nem ülhetsz le az asztalomhoz, csak ha engedélyt adok rá neked.

Borisz egészen kicsire összehúzta a szemeit, miközben úgy fújtatott, mint egy feldühödött bika.

– Tartsd tiszteletben, hogy az én házamban vagy, és viselkedj is úgy!

– Derogál, hogy a lányom a fiaddal van? – emelte meg a hangját Borisz.

– Nem a lányoddal van bajom, hanem azzal, hogy tiszteletlenül viselkedsz a házamban.

Az ukrán már emelkedett is felfelé, de Karina elkapta az apja karját. Közben Fabio és Vincenzo is felálltak, de amint Borisz helyet foglalt, ők is visszaültek.

– Ez tökéletes példa volt rá – bólogatott Vittorio. – Vendégségben tiszteled a házigazdát és nem rátámadsz!

– Elnézést kérek apám viselkedése miatt – szabadkozott Karina.

– Te csak ne kérj elnézést tőle! – mordult rá a lányára Borisz.

– A tiszteletet az asztalomnál a lányodnak is meg kell adnod – szólt rá erélyesen Vittorio.

– Nehogy már te mondd meg nekem, hogy beszéljek a lányommal! – háborodott fel ezen még jobban az ukrán.

– De igen, az én házamban én fogom megmondani.

A két férfi hosszú perceken keresztül nézett farkasszemet egymással. Érezhető volt a levegőben, hogy csak pillanatok kérdése, és valamelyikük robban.

– Borisz, egy kávéval megkínálhatjuk? – próbált meg enyhíteni a feszültségen Dalma kedves hangja.

– Nem kérek, asszonyom – felelte az ukrán, de közben végig Vittorio szemébe nézett, aki továbbra is állta a pillantását.

– Desszertet esetleg?

– Azt sem.

– Ha semmit sem kérsz, akkor mi a jöveteled célja? – kérdezett rá konkrétan Il Capo.

– Rendben, akkor térjünk rá az üzletre. Te is tudod, hogy vannak érdekeltségeim külföldön…

– Ennél az asztalnál nem beszélünk üzletről – emelte meg a bal kezét, csendre intve Boriszt. Az ukrán hátrahőkölt és széttárta a két karját.

– Akkor mit csináltok ti ennél az asztalnál?

– Étkezünk – vágta rá azonnal Vittorio.

Fabio és Vincenzo arcán halvány mosoly futott át apjuk reakciója után. Legbelül hatalmas büszkeséggel töltötte el őket, hogy ilyen apát kaptak a sorstól.

Borisz komoly arccal nézte Il Capót, majd hirtelen felnevetett.

– És hol szoktál az üzletről tárgyalni, Vittorio?

– A dolgozószobámban.

– Na, akkor induljunk! – emelkedett meg Borisz.

– Először megkávézom – nyúlt a csészéért Il Capo.

Az ukrán dünnyögött valamit az orra alatt, miközben hátradőlt a székben. A jobb tenyerével megtámaszkodott a faragott ebédlőasztalon és hosszú, vastag ujjaival ideges dobolásba kezdett. Vittorio összeráncolta a szemöldökét és egy mérges pillantást vetett Borisz kezére.

– Mi van? – emelte meg a kézfejét Borisz. – Ezt sem szabad?

Vittorio egy hörpintésre kiitta a maradék kávéját és felállt.

– Menjünk! – szólt oda az ukránnak, majd a fejével odaintett a jobbján ülő két fiának.

Fabio és Vincenzo egyszerre emelkedtek meg, és az apjuk után indultak.

– Szia, kicsim! – nyomott egy csókot Karina feje búbjára Borisz, és kisietett.

– Ez most mi volt? – nézett utána a lánya meglepetten, aki azt hitte, hogy miatta ment oda az apja, de ő még azt sem kérdezte meg tőle, hogy viseli a terhességet.

– Ne foglalkozz vele, drágám! – emelte a szájához Karina kezét Stefano, és egy csókot lehelt rá. – Tudod milyen, amikor üzletről van szó.

– Az üzlet fontosabb nálam is? – dohogott a lány.

– Nekem nem – simította végig gyengéden az arcát Stefano.

Dalma mosolyogva a legkisebb fiát nézte. Stefano minden egyes mozdulatában a fiatal Vittoriót fedezte fel, aki a mai napig ugyanilyen szerelemmel szereti őt, mint Stefano Karinát.

Az ebédlőből kilépve Vittorio ment legelöl, mögötte Borisz, majd a két Arrivabene fiú. Néma csendben tették meg az utat Il Capo irodájáig. Vittorio az asztalához ment, megállt a bőrfoteljénél, majd kezével az asztal mögötti székre mutatott. Miután Borisz leült, Il Capo is helyet foglalt, a két fia pedig leült az ajtótól jobbra álló két fotelba.

– Hallgatlak, Borisz – emelte rá az ukránra a tekintetét Vittorio.

– Ők bent maradnak? – mutatott a háta mögé.

– Igen – bólintott ellentmondást nem tűrve Il Capo.

Borisz egy apró biccentéssel jelezte, hogy tudomásul vette, és rögtön a lényegre is tért.

– Kellene nekem is abból a fehér hóból, amit ti terítetek – vágta ki mindenféle mellébeszélés nélkül az ukrán.

– Fehér hó? – ráncolta össze a szemöldökét Vittorio.

Fabio és Vincenzo összenéztek. Ők rögtön értették, hogy mire is gondol a férfi.

– Jaj, Vittorio, ne csinálj úgy, mintha nem értenéd! – lendítette meg a kezét Borisz. – A drogról beszélek.

Il Capo hallgatott. Nem számított rá, hogy Borisz ilyennel áll elő pár nappal azután, hogy a legkisebb fia eljegyezte az ukrán lányát.

– Nyugi, nem a te területeden akarjuk terjeszteni, hanem a kinti érdekeltségeinkben.

Vittorio továbbra sem szólt egy szót sem, csak szúrós szemekkel a vele szemben ülő férfit méregette. Több gondolat is átfutott az agyán. Először is nem volt benne biztos, hogy az ukrán tartani fogja a szavát, és tényleg nem fogja a cuccal meghinteni Budapest utcáit. Ezt követte rögtön a második gondolat, hogy ha nem tőle, akkor mástól biztosan be fogja szerezni, és hát a pénznek ő sem volt az ellensége.

– Természetesen nem ingyen kérem a segítségedet – tette hozzá Borisz, látva az olasz tanácstalanságát. – Mondasz egy százalékot, és azt megkapod a te beszerzési áradra pluszban.

– Miért akarsz te… „hóval” kereskedni? – érdeklődött nyugodt hangon Vittorio.

– Mert látom, hogy jó pénz van benne.

– A kurváidban is jó pénz van – válaszolta meg azonnal.

Az ukrán felnevetett.

– De nem ennyire jó.

– Miért hozzám fordulsz ezzel? Kimész Hollandiába, és tőlük sokkal olcsóbban megveheted, mint tőlem.

– Az egy zsákbamacska. Ott nem tudom, hogy milyen cuccot kapok, a tied viszont jó. Ahogy hallottam, nagyon is jó, és nekem ez a forrás kell.

– Nekem sem tisztán jön.

– Tudom – bólogatott magabiztosan Borisz, amiből Il Capónak nyilvánvalóvá vált, hogy rendesen utánajárt a dolgoknak, mielőtt megkereste őt ezzel. – Viszont nincs is olyan sokszor felütve, mint másoké – tett célzást arra, hogy sokkal tisztább, nincs annyiszor hígítva, mintha máshonnan szerezné be.

Vittorio bal kezével frissen borotvált állát dörzsölgette, közben mereven a vele szemben ülő embert nézte. Ő már tudta, hogy nem fog azonnali döntést hozni, de ezt egyelőre nem szándékozott közölni Borisszal. Nem szerette elkapkodni a dolgokat és mielőtt végleges választ adott volna egy üzlettel kapcsolatban, mindig kikérte a jobbkezeként dolgozó Péter tanácsát. Bár a végleges döntést mindig ő hozta meg, azért kíváncsi volt a fiatal férfi véleményére.

– Na, mit mondasz? – sürgette Borisz.

– Ugye tudod, hogy nem fogok most rögtön választ adni? Ezt még át kell gondolnom.

– Jó, de ne sokat gondolkozzál, mert akkor megyek máshoz, még ha szarabbat is ad a tiednél – állt fel a fotelból az ukrán.

– Holnapra meglesz a válaszom – felelte komoly arccal Vittorio.

– De az akkor végleges legyen!– emelte rá fenyegetően a jobb mutatóujját Borisz, ami az olasznak egyáltalán nem tetszett. Az ukrán ezután sarkon fordult, és gyors léptekkel az ajtóhoz indult.

– Kovalenko – szólt utána Il Capo, mire Borisz azonnal megfordult. – Ha mégsem jönne össze közöttünk az üzlet – dőlt előre, és a két könyökével megtámaszkodott az íróasztala lapján –, nem szeretném megtudni, hogy konkurens áruval te bejössz az én piacomra.

– Én tartom a szavamat, Arrivabene, nem támadom hátba a családomat – mondta, majd megfordult és kisietett a helyiségből.

Vittorio hosszú perceken keresztül nézte azt az ajtót, amin az ukrán távozott. Tényleg köttetett közöttük egy ilyen megállapodás nem sokkal azután, hogy a fiatalok hazatértek, de ő tartott tőle, hogy Borisz az első adandó alkalommal meg fogja azt szegni.

– Mi a terved, apám? – érdeklődött csendesen Fabio, miközben felállt a székéből.

– Hívd Pétert! – mondta komoly arccal Vittorio.

Sofia

Sofia kikelve az ágyából úgy érezte, hogy egy teljesen új nap virradt rá. Hetek óta most először ébredt úgy, van miért élnie. Ami miatt ezt érezte, az nem volt más, mint a bosszú édes íze.

Gyorsan magára kapkodta a székre kikészített ruháit, majd elindult a földszintre. Épp lefelé tartott a lépcsőn, amikor szembetalálkozott az egyik inassal, aki az ő tálcán felszolgált reggelijével igyekezett felfelé.

– Vigye be az ebédlőbe! – utasította a férfit. – Mától ott étkezem – tette hozzá, majd lekapta a tálcáról a tejeskávéját és elindult vele a kastély mögötti teraszra. Kinyitva az erkélyajtót kissé rosszul érintette a reggeli hűvös fuvallat, de most ez sem érdekelte. Megállt a terasz közepén és jó mélyen beleszippantott a tiszta, oxigéndús levegőbe. Lehunyta a szemeit és vett pár mély lélegzetet, majd a szájához emelte gőzölgő tejeskávéját és kortyolt belőle párat.

– Hm! – nyögött fel, miután a forró ital végigfutott a nyelőcsövében.

– Khm! – köszörülte meg a háta mögött a torkát valaki, mire Sofia azonnal hátrakapta a fejét. Jaroslav és Vladislav álltak mögötte. A lány lassan megfordult és komoly arccal várta, hogy belekezdjenek a mondandójukba, de ők hallgattak.

– Sikerült döntésre jutnotok? – sürgette őket Sofia.

– Igen – bólintott Jaroslav.

– És? – nézett rájuk kérdőn.

– Maradunk – felelte Vladislav. – Bár nem örülünk, és nem is támogatunk a bosszúhadjáratodban.

– Nem is kell! – vágta rá a fiatal nő. – Ez az én bosszúm, nem a tietek.

– Lehet, de akkor is féltünk.

– Szerintetek az életben ennél rosszabb történhet még velem? – jelent meg fájdalmas mosoly az arcán.

A két férfi, ha nem is mondták ki, de egyetértettek a lánnyal. Pár éven belül mindenkit eltemetett, akit szeretett, így már nem sok veszítenivalója volt.

– Mivel a maradás mellett döntöttetek, halljam a neveket.

– Nem tudunk neveket – rázta meg a fejét Jaroslav.

– Most szórakoztok velem? – csattant fel Sofia.

A férfiak hallgattak.

– Mégis mi a francot csináltatok ti az elmúlt hetekben, ha még azt sem tudjátok, hogy ki állított csapdát Jozeféknek és ki végzett keresztapuval? – emelte meg egyre jobban a hangját a fiatal nő.

– Próbáltuk egyben tartani a rendszert – válaszolta csendesen Jaroslav.

– Ami nem volt könnyű feladat – fűzte hozzá Vladislav –, mivel minket nem tekintenek Radován utódjának, csak téged.

– Óh, bocsánat, hogy gyászolni mertem az elmúlt két hétben.

– Nem úgy kell gyászolni, hogy közben szarsz minden másra – vágta oda Vladislav, akit egyre jobban bosszantott az elkényeztetett lányka lekezelő stílusa.

– Nehogy már rám hárítsd át a felelősséget! – tett a férfi felé egy fenyegető lépést Sofia. – Te ott voltál! Láttad őket! Tudnod kell, kik tették! – állt meg közvetlenül Vladislav előtt, és mélyen a szemébe nézett.

– Azzal nem megyünk semmire, hogy egymást hibáztatjuk – lépett a fiatal nő mellé Jaroslav és kissé hátrébb húzta. – Előre nézzünk, ne hátrafelé.

– Akkor előre nézve derítsétek ki, hogy ki ölte meg keresztaput – felelte Sofia, majd kikerülte az előtte álló férfit és beviharzott a kastélyba.

– Miért is nem mondtuk meg neki, hogy kik tették? – szegezte a kérdést Jaroslavnak Vladislav, miután ketten maradtak.

– Mert hülyeséget csinálna, és a halálba rohanna.

– Hát, ha nem ők, akkor én fogom kinyírni rövid időn belül.

– Engem is bosszant – ismerte be Jaroslav –, de felesküdtünk.

– Igen, Radovánra.

– Neki pedig megígértük, hogy támogatjuk a keresztlányát.

– Az üzletben, de nem a bosszúban – egészítette ki Vladislav. – Csakhogy ő szarik az üzletre, őt csak a bosszú élteti. Akkor adjuk meg neki, amit annyira szeretne.

– Ha a halálba küldjük, akkor itt minden szétesik.

– Míg mi ketten összetartunk, addig nem esik szét – felelte komoly arccal Vladislav.

Jaroslav ebből az egy mondatból mindent megértett. Ha Sofia önhibájából megöleti magát, akkor ők megöröklik ezt az egész birodalmat és Radován emberei sem támadhatják be őket, hisz’ nem ők vették el a hatalmat Sofiától, hanem ő hagyta rájuk.

– Igazad van – értett vele egyet Jaroslav. – Adjuk meg neki azt, amit szeretne, majd vegyük el azt, ami nekünk jár!

Péter

Péter, Il Capo jobbkeze társasházi lakásának a konyhájában kávézott, közben átolvasta az aznap reggeli híreket. Mindennap pontosan ugyanígy tett, amikor nem volt rohanásban. Érdekelte, hogy mi is történik a nagyvilágban, meg sokszor innen tájékozódott a konkurensek tevékenykedéséről is. Most éppen az érdekelte, hogy mit tud a rendőrség Radován meggyilkolásáról, de napok óta egy cikk sem jelent meg róla. Egy hétig szenzáció volt, hogy a szlovák éjszakai élet fejét itt, Magyarországon ölték meg, de mint minden csoda, ez is lecsengett.

Mikor Péter kezében megcsörrent a mobilja, kissé összerezzent. Nem volt egy félős alak, de most annyira belefeledkezett az olvasásba, hogy meglepte ez a korai hívás. A kijelzőre pillantott, ami Fabio számát írta ki. Nagy levegőt vett, majd rányomott a hívásfogadásra.

– Mondjad, fiú! – szólt bele csendesen.

– Apám beszélni szeretne veled.

– Rendben, elkészülök és indulok – zárta le a beszélgetést és megszakította a vonalat. Kiitta még a maradék kávéját, majd a fürdőszoba felé vette az irányt. Nem kapkodott. Tudta, ha nagyon sürgős lenne a dolog, akkor Vittorio hívta volna, és azonnal magához is rendeli.

Miután elkészült, kocsiba szállt és a főnöke villájához indult. Útközben felhívta Timit, a terhes barátnőjét és a hogyléte felől érdeklődött. A kapcsolatuk az elején barátság volt extrákkal, de Timi váratlan teherbe esésével megváltozott. Péter már nem úgy tekintett rá, mint azelőtt, hanem úgy, mint párjára, akivel a közös gyereküket várják. Bár nem került még szóba közöttük, de a férfi egyre többször gondolkodott el azon, hogy a gyerek megszületése előtt össze kellene költözniük. Aztán a következő percben el is hessegette ezt a gondolatot, hisz’ eszébe jutott a munkája. Egy összeköltözéssel hatalmas veszélynek tenné ki mindkettőjüket, és ezt nem akarta. Viszont azt sem, hogy a gyereke nélküle nőjön fel, hogy ne láthassa az első mosolyát, az első lépteit és mindent, ami ehhez a csodálatos kis lényhez lesz köthető.

Péter gondolatai még akkor is a születendő gyermeke körül jártak, amikor zsebre dugott kézzel belépett Vittorio irodájába, ahol az öregen kívül a két idősebbik Arrivabene fiú is ott volt. Köszönt nekik, majd lassú léptekkel az asztalhoz sétált.

– Hívattál, főnök?

– Igen, fiam – bólintott az íróasztal másik oldalán ülő férfi, és a jobb kezével az ott álló székre mutatott. Miután Péter helyet foglalt, azonnal belekezdett. – Megkeresett ma reggel Borisz.

Péter egy pillanatra még a lélegzetét is visszafojtotta. Sosem örült az ukrán megjelenésének, de mióta együtt intézték el Radovánt, különösen nem.

– Állítása szerint a mi árunkat akarja a külföldi üzleteiben teríteni – vágta ki minden mellébeszélés nélkül Il Capo.

Péter összeráncolt szemöldökkel nézte a vele szemben ülő férfit. Hirtelen nem is tudta, hogy mit reagáljon erre.

– Mi a véleményed ezzel kapcsolatban? – kérdezett rá konkrétan Vittorio.

– Hol külföldön?

– Azt nem kérdeztem – vonta meg a vállát az olasz. – Nem is igazán érdekel, sokkal jobban tartok attól, hogy itthon mit akar csinálni vele.

– Nem hinném, hogy itthon akarná terjeszteni – rázta meg a fejét Péter. – Itt rögtön kibukna a dolog és nem akar ő az ellenséged lenni – mondta a férfi, majd váratlanul elhallgatott. Ez az egész most teljesen úgy hangzott a szájából, mintha az ukrán mellett kampányolna.

– Akkor szerinted adjunk neki?

– Mit mondott, mennyi kell? – érdeklődött Péter.

– Nem beszéltünk mennyiségről, mivel még azt sem döntöttem el, hogy egyáltalán adok neki.

– Ha mi nem adunk, akkor ad más – erősítette meg Vittorio második gondolatát a magyar férfi.

– Így gondolom én is – bólogatott Il Capo.

Fabio és Vincenzo néma csendben figyelték a társalgást. Tisztában voltak vele, hogy ők itt és most csak csendes megfigyelők lehetnek. Ha az apjuk kíváncsi lenne a véleményükre, akkor őket kérdezte volna, és nem Pétert rendeli oda. Vincenzo ezt nem is igazán bánta, de Fabiót kissé bosszantotta, hogy az apja még mindig jobban figyelembe veszi Péter véleményét, mint az övét.

– Mikor a részleteket beszélitek meg, szeretnék én is itt lenni – mondta váratlanul a magyar férfi.

– Ez természetes, fiam – mosolyodott el Il Capo, aki ha nem is mondta ki hangosan, de Péterre is úgy tekintett, mintha a saját gyereke lenne. – Holnap délelőtt felhívom és iderendelem.

A férfiak tudták, hogy miért nem azonnal telefonál Borisznak az öreg: bizonytalanságban akarja tartani, hogy később a tárgyalásnál ő diktálhassa a feltételeket.

– Van még valami, főnök? – érdeklődött Péter és már emelkedett is volna meg a székből, de Vittorio szavai visszahúzták.

– Hogy halad az ügy a miniszter lányával? – váltott témát az öreg.

– Jól – bólintott a jobbkezeként dolgozó férfi. – A kiscsaj teljesen belehabarodott Fabióba. Ma lesz a nagy nap – tett célzást arra, hogy most fognak először együtt lenni a fiatalok.

Fabio gyomra erre a mondatra görcsbe rándult. Úgy érezte most magát, mint az első alkalom előtt. Rettegett az estétől. Ez a megfelelési kényszer teljesen kikészítette. Kedvelte Lénát, de úgy, mint nőt, nem igazán kívánta és ez volt az, ami igazán kiborította. Hogy fog így szexelni vele?

– Egy óra múlva vár a kozmetikus, délután kettőre a fodrász – fordult oda a középső Arrivabene fiúhoz Péter. – Este nyolcra foglaltam asztalt…

– Nyolcra? – szólt közbe Fabio. – Mi lesz akkor az Afroditével?

– Azt majd Vincenzo rendezi.

Az idősebb fiúnak meg ettől rándult görcsbe a gyomra. Fogalma sem volt, hogy fogja egyedül irányítani a helyet. Eddig szépen ellavírozott a háttérben, de most mindenki tőle fog megoldást várni minden apró-cseprő problémára. Különös érzés lett rajta úrrá. Eddig mindennél jobban vágyott arra a hatalomra, amit Fabio megkapott, most pedig félt tőle.

– Nem lenne jobb, ha odajönne a kiscsaj… – akadékoskodott Fabio.

– Azt csináld, amit Péter mond! – mordult rá dühösen Vittorio, mire a fiú azonnal el is hallgatott.

– Elviszed, megvacsoráztok, hazakíséred és lefekszel vele – adta ki Péter az utasítást úgy, mint valami katona. – Nagyon figyelmes leszel vele az ágyban és nem úgy dugod meg, mint ahogy egy kurvát szoktál.

– Ezt beszéljétek meg négyszemközt – állt fel a foteljából Il Capo, és odaintett Vincenzónak. – Gyere velem, fiam!

Miután a két férfi távozott, Péter felállt és Fabióhoz sétált. Megállt előtte, és mélyen a szemeibe nézve halkan belekezdett.

– Tisztában vagyok vele, hogy nem tudod, hogy milyen szeretkezni, de most mégis azt kell tenned majd a csajjal. Nem, mint a bolond, durván megkefélned, hanem gyengéden, minden rezdülésére figyelve szeretkezni vele.

Fabio nagyot nyelt. Iszonyú kínos volt neki ez a beszélgetés és nagyon kellemetlenül érezte magát attól, hogy Péter ilyenekről beszél neki.

– Ha nem élvezi veled a szexet, akkor bármilyen szerelmes is, dobbantani fog.

– Ezt a részét bízd csak rám! – mondta határozott hangon Fabio, ügyesen leplezve zavarát.

– Tudom, hogy nem először leszel nővel, de ő más, mint a többi ribanc, akiket eddig keféltél – hangsúlyozta ki Péter. – Ha elbaszod, akkor nagyon nagy szarban leszünk.

– Miért basznám el? – háborodott fel még csak a feltételezésen is.

– Nem tudom, mondd meg te! – vágta rá a férfi, közben úgy nézte Fabiót, hogy még csak nem is pislogott. Látta rajta, hogy valami nem stimmel vele, és várta, hogy ezt a fiú mondja ki.

Fabio zavartan forgatta a szemeit, mindenhova nézett, csak Péterre nem.

– Mi bajod van? – kérdezett rá konkrétan a testőr. – A tiltás ellenére nővel voltál?

– Nem voltam senkivel az elmúlt egy hétben – húzta el a szája szélét Fabio.

– Akkor mi van veled?

Fabio egy mély levegőt vett, majd Péter szemébe nézve kimondta:

– Nem kívánom!

A testőr kérdőn húzta fel a szemöldökét, de nem szólt egy szót sem.

– Úgy, mint nőt, nem kívánom – suttogta zavartan Fabio.

– Akkor gondolj közben valaki másra, de akkor is úgy csináld meg a kiscsajt, hogy remegő lábakkal várjon másnap rád. Megértetted?

– Meg – bólintott az Arrivabene fiú.

– Remek! Akkor indulás a kozmetikába! – intett a fejével az ajtó irányába Péter.

Fabio csak egy egész aprót biccentett a fejével, majd megindult kifelé. A testőr a pillantásával végigkövette, míg be nem zárta maga után a dolgozószoba ajtaját. Péter csak ezután engedte ki magából egy hatalmas sóhaj kíséretében a benne lévő feszültséget. Csak remélni tudta, hogy Fabio nem mond csődöt, és minden a terveik szerint fog alakulni.

Vincenzo

Nyolc óra elmúlt, amikor a legidősebb Arrivabene fiú megérkezett az Afroditéhez. A teljes személyzet a szórakozóhely közepén felsorakozva állt és néma csendben vártak. Vincenzo egy pillanatra megtorpant az ajtóban, majd némi bizonytalanság után határozott léptekkel elindult az alkalmazottak irányába. Péter tőlük pár lépésre állt karba tett kézzel és a földet bámulta. Csak akkor emelte fel a fejét, amikor Vincenzo mellé ért. Odafordult az emberekhez és szigorú tekintettel nézett végig rajtuk.

Vincenzo megköszörülte a torkát, majd belekezdett az ilyenkor szokásos monológba. Számtalanszor végighallgatta, hogy miket szokott mondani Fabio, így abból merítve összeállított egy rövidebb beszédet. Az ő előadása nem volt olyan kioktató és parancsoló, mint a Fabióé, de a lényeget így is megértette mindenki. Miután végzett, fejét Péter felé fordította.

– Munkára! – adta meg a zárszót a testőrök főnöke, majd Vincenzo felé fordult és fejével elismerően biccentett egyet. Nem gondolta, hogy az idősebb fiú képes lesz akár egy értelmes mondatot is kiejteni a száján, de most kellemes csalódást okozott neki.

Vincenzo csak halványan elmosolyodott, majd megindult fel az emeletre, a VIP-páholyukba. Remegő kézzel vett el egy üveg italt a pultból. Töltött magának egy whiskyt és egy szuszra leverte. Egy hatalmas sóhaj szakadt fel belőle.

Megcsináltam! – mosolyodott el elégedetten. Most először érezte magát Fabio szintjén, és ez boldogsággal töltötte el.

– Szia! – hallotta meg a háta mögött Dia hangját.

Vincenzo azt hitte, menten félrenyeli az italt. Azonnal hátrakapta a fejét. Tényleg ott volt a fiatal nő, nem csak képzelődött.

– Helló! – nyögte ki a férfi, és a szájához emelve a poharat gyorsan legördítette a torkán az italt erősítésként. Még magának sem szívesen vallotta be, de ez a nő már csak a megjelenésével olyan vágyat ébresztett benne, mint eddig még senki. Próbált ellene küzdeni, hisz’ Dia mégiscsak egy neki dolgozó prosti volt, de a testének egyszerűen képtelen volt parancsolni. Remegő kézzel nyúlt az üvegért, de a nő gyorsabb volt nála. Elvette a pultról és töltött a poharába egy keveset, közben olyan közel lépett hozzá, hogy a melle hozzápréselődött a férfi karjához. Vincenzo tekintete azonnal a hatalmas domborulatokra szegeződött, amiket épp csak takart a rajta feszülő, vékony anyagú melltartó. A férfinek minden erejére szüksége volt, hogy ziháló légzését le tudja csillapítani. Felkapta a poharat, egyszerre kiitta annak a tartalmát, de a benne éledező tüzet ezzel sem tudta eloltani.

– Nagyon szexi voltál ott lent – szólalt meg mosolyogva Dia, és az ujjait gyengéden végigfuttatta Vincenzo nyakkendőjén. A férfi testét olyan melegség öntötte el egyik pillanatról a másikra, hogy azt hitte, menten meggyullad a rajta lévő összes ruha.

– Menj dolgozni! – utasította rekedtes hangon, majd felkapta a pultról a whiskys üveget és besietett vele a páholyba. Remegő kézzel rakta le az asztalra, majd leereszkedett az ott álló egyik kanapéra és két könyökével megtámaszkodott a két térdén. Egész testében reszketett, pedig egyáltalán nem volt hideg. Kapkodva szedte a levegőt és hiába igyekezett lenyugtatni magát, egyszerűen képtelen volt lehiggadni. Szexuálisan annyira vonzódott minden egyes alkalommal Diához, hogy azt érezte, menten felrobban, ha nem kapja meg. Közben azzal is tisztában volt, hogy ha a nő erre rájön, vissza fog élni a hatalmával, a szex hatalmával, és ezt nem engedheti meg.

Vincenzo a szeme sarkából mozgásra lett figyelmes, majd két magas sarkú szandálba bújtatott lábat pillantott meg maga előtt. Fel sem kellett emelnie a fejét, így is tudta, hogy Dia van ott.

– Azt mondtam, menj dolgozni! – mondta határozottan a férfi, de közben nem emelte meg a fejét, mert tudta, ha ránéz a nő testére, azonnal el fog veszni.

– Látom, hogy feszült vagy – guggolt le előtte Dia, és Vincenzo álla alá nyúlva megemelte a fejét úgy, hogy a szemébe tudjon nézni.

– Menj dolgozni! – emelte meg a hangját a férfi.

– Engedd meg, hogy segítsek rajtad! – nyúlt be a két lába közé a nő és gyengéden masszírozni kezdte. – Jobb lesz utána.

– Menj… el! – tiltakozott Vincenzo, de a teste jelezte Diának, hogy a férfi valójában teljesen mást akar.

– Csss! – tapasztotta a szájára az ajkait, és vadul szájon csókolta.

Vincenzo lehunyta a szemeit és viszonozta a csókot. Bár Fabio mindig azt sulykolta, hogy ne csókolózzon a kurvákkal, ő nem bírta megállni. Vágyott a nő csókjára.

Dia felemelkedett a földről, de közben egy pillanatra sem engedte el a férfi száját. Neki támasztotta Vincenzo hátát a kanapé támlájának és beleült az ölébe, közben a két kezével a derekánál matatva pillanatok alatt kicsatolta az övét és kigombolta a nadrágját. Időt sem adva a férfinak a tiltakozásra kibújtatta a farkát a bokszeréből és már bele is ült.

– Basszus, Dia! – nyögött fel Vincenzo, akinek igazából nagyon is bejött ez a gyorsaság.

Amint a nő mozgásba lendült, erősen megragadta a csípőjét és megállásra kényszerítette.

– Várj! – hördült fel és remegő kézzel nyúlt hátra, óvszert keresve.

– Nem kell az! – húzta el a kis tálkától a férfi kezét.