AMTAK E-KÖNYVEK

Jókai Mór

Szép Mikhál

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6620-18-7

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Szép Mikhál

Tartalom

Szép Mikhál

Első fejezet (Mellnec foltaann leiratic, mill bewlchenn ees tzeeleraaniosann newelee wala naghitizteleteu vr vrvnc az ew aarwa haiadon leaniaat, az zeep Mikhalt.)

Második fejezet (Elewadatic mikippen ronghaalaa vala megh az saarkan naghilizteleter: ’vr vrvncnac minden bewlch practicait?)

Harmadik fejezet (Holott megmaghiaraaztatic, mikeeppen eleebwalo az, ki az baaraaniokat ewrzi, mint az ki lewaagia.)

Negyedik fejezet (Holott leiratnac mindenfeele wezedelmec ees latroc, kictől chodaalatos modonn lezen az igazacnac megzabadvlaasoc.)

Ötödik fejezet (Mely naghion rewvid lezen, ees nem igen kellemetesen fog befeieztetewdni.)

Hatodik fejezet (Illendew moodonn felwilaagosithia az eddig laatott homaaliossághokat.)

Hetedik fejezet (Leiratic az haaz, ees annac gazdazzonia.)

Nyolcadik fejezet (Mellbenn megiratnac a vizontlaataasnac az ew ewrewmei, ees minden ember megismeri lezen az ew aallapotiaat.)

Kilencedik fejezet (Mellnec rendeenn az kegies athia megdorgaalia wala kemeen ziwwel az ew elteewedetth magzattiat, ees vtoliaara bochaanathiaat adia leezen az megteerewnec.)

Tizedik fejezet (Melbenn elmondatnac az maas azzoni aallatnac heaabawalo zvgolodaasai az Zeep welaagi rend ellen.)

Tizenegyedik fejezet (Melyben leraizoltatic, mill zewrniev naghi wezedelem leezen abbol, ha az azzoniaallat ninchen megeleegedwe az ew sorsaawal ees nem engedelmeskedic az ew hitews taarsaanac.)

Tizenkettedik fejezet (Mell naghion kis zaamu zawacbol fog aallani, hanem annaal svlosabbacbol.)

Tizenharmadik fejezet (Meeg chac gianittatnac; de egeezlen nem tvdatnac az gonoz bozorkaan alattomoss practicai.)

Tizennegyedik fejezet (Az holott elmondatic, mikippen nem mindenkoron keewaanatos zerenche az hatalmas vracnac taarsasaagaabann walo mvlatozaas.)

Tizenötödik fejezet (Bálint hasonlatoskeeppen felchap azoc kewzzé, a kic weerbenn dolgoznac wala)

Tizenhatodik fejezet (Kiben bebizoniossodic, mi zewrnevssiges nagi hazna vagion annac, ha az idess ania az ew magzatiahoz kemeni ziwwel wiseltetic wala es towabba az tewrewkkel walo cheteepatenac az ew dolga, mellnec elolwasaasa irtoztato lezen.)

Tizenhetedik fejezet (Kibewl megtvdivc peelda aaltal, hogi a ki roz vtra indvl, mindiart azonnal az werembenn esic.)

Tizennyolcadik fejezet (Kiben meghiratic az io paitaassoknac kevlewmb-kevlewmbfeele zerencheeic, es hogi kinec teniere, ki nec talpa tewric wala.)

Tizenkilencedik fejezet (Ennec tewrteenete fewlewtte nagion hasonlit az Joseph es Potiphaarne tewrteeneteehez; de meeg sem egeeszlen olian, miwel hog weeghezteevel nem az Joseph kerevl az tewmlewtzbenn, hanem az Potiphaar.)

Huszadik fejezet (Az mellben nagion kewrnievlmeeniessen; hanem igen vnalmassan elewadatic az raboknak az ezer kiwaltatasaanac teketoriaya.)

Huszonegyedik fejezet (Igenis ewrwendetes hir eerkezic wala: mellbenn wagion gonozaknac pvztvlaasa.)

Huszonkettedik fejezet (Mellnec foliamatthiaabann elmondatic az gonoz embereknec rettentew sorsuk ees peeldaadasvc, mell az genge ziweveknec naghi zomoorusaaghot okoz wala, az megaatalkodottac penig peeldat belewle nem weznec wala.)

Huszonharmadik fejezet (Mellben kidervl, hogi minden gonoznac az okozoia ew maga az + + + pokolbeli satan, ees annac straazsamesterei az rvt bozorkanioc, walamellec az halando embereket megrontani az ew fvrfangoss practicaikval mindeetig keezen wadnac.)

Huszonnegyedik fejezet (Mell naghi leegien az fiatalsaagnac az meggondolatlansaaga, es az azzonioknac az ew rawazsaagvc az ferfiaknac zerelemre waló elchaabitaasaaban, hiwseegessenn elewadatic.)

Huszonötödik fejezet (Ember ki sem tvdna gondolni rawazsaagokat, miket iawas azzoniok kifvndaalnac, mikoron zereznec haazassaagot zeeretewc között, kiket ewzze boronaaltac wala.)

Huszonhatodik fejezet (Az aalortzassaag elveezi megeerdemlett bevanteteesit, azonban az irgalmassaag segitseegeere eerkezic az zanakozaasval, ees megzabaditia az zorongattataasbavl.)

Huszonhetedik fejezet (Ki leezen mvtatwa, mell erews hatalom az azzonoc akaratia ez wilaagon es mi nagi giorsasagval megtvdia forditani az feerfiac altal rendeltetett allapotokat.)

Huszonnyolcadik fejezet (Mellben nagi aatwaaltozasoc mennec weegbenn, ugi hogi az emberec alig ewsmernec immaaron magvc magvkra iss. Az Mikhal pedig raagalmaztatic wala, holott ebben az egiben weetkes nem wolna.)

Huszonkilencedik fejezet (Mellnec rettentew nagi hartz haborvwal lezen foglalkozaasa, kibevl ki fog tevnni, mekkora devhews harag lakozic wala az Balint ziweebenn, ha az ew hitwews taasaat baantiaac wala?)

Harmincadik fejezet (Meghlaatia leezen az kegiess olwaso, hogi ambaator giewniezewrevseegess dolog az testi zeepseeg; azonbann soc nagi wezedelmeknec wernzeiben sokakat az belevízen.)

Harmincegyedik fejezet (Waloobann igaz amaz ewssi kewzmondaas, hogi az howaa az********** maga nem mehet, oda ween azzont kevld. Az mi pedig chac az gonoz azzoniokra eertetendew; miwelhogi wannac zaamossan hailott korban lewew azzonioc, kic istenfeelew eeletet eelmec ees az emberekwel ioot chelekeznec.)

Harminckettedik fejezet (Mellnec rendeen megtadivc, hogi nem tanaachoss az †††-t megfogni; mert ha zarwaan fogivc, megewklel, ha torkaann fogivc, megharap, ha haatvl fogivc, megrvg.)

Harmincharmadik fejezet (Megmagiaraaztatic, mill soc io vagion abban, hogy „pvblica privatis rpaecedvnt”, az az: az nilwaanwaloo dolgoc elewbb elinteeztetendewk, hogi sem mint az magaanos tenniwalooc.)

Harmincnegyedik fejezet (Beteliesedic az pelldabezeed, hogi ki mibenn bevnewss, abban megbevnhewdic.)

Harmincötödik fejezet (Nem minden akeppen terwrteenic az vilaagon, a mint elewre kifvndaaltatott wala.)

Harminchatodik fejezet (Mellbenn leiratic az hvshagio keddi bolondozaas.)

Harminchetedik fejezet (Ez penig zool az hamwazo zeredai penitentziarvl.)

Harmincnyolcadik fejezet (Leiratic, mell soc kiseertetec laknac ees ieztenec az cimeteriumokban.)

Harminckilencedik fejezet (Mellbenn mindenkinec weegteere igazsaag teetetic.)

Utolsó fejezet (Mindenec elmvlnac, de az igaz tvdomaan ewrewkkee megmarad.)

Jegyzetek a „Szép Mikhál”-hoz

Első fejezet
(Mellnec foltaann leiratic, mill bewlchenn ees tzeeleraaniosann newelee wala naghitizteleteu vr vrvnc az ew aarwa haiadon leaniaat, az zeep Mikhalt.)

Nagytiszteletű és tudós Frölich Dávid uram hírét messze föld ismeré azon időkben, tudniillik ezerhatszázötven táján, amikor Magyarországon egész Érsekújvárig és Egerig a török szultán, innen Nagyváradig és a Szepességig a római császár, Váradtól a székely földig pedig Rákóczi György erdélyi fejedelem uralkodott – folyvást hadakozván, hol ketten egy ellen, hol mind a hárman egymás ellen: ami igen szép világ volt.

A Szepességen azonban a szomorú idők alatt is a tudományok folyvást virágzottak, s az ottani líceumokba nemcsak Magyarországról, de még a lengyel földről, sőt Sziléziából is vándoroltak a tanulni vágyó ifjak, minthogy ott nagyon olcsó volt az élet.

Az nem volt nagy baj, hogy még a szepesi tizenhat városból is tizenhárom a lengyel koronának volt zálogba adva; azért azok Magyarországhoz számíttattak, s a lengyel kegyelmes úr volt, megengedte nekik, hogy maguk válasszanak maguknak szepesi grófot, akinek mindnyájan engedelmeskedjenek; aminthogy akkor, amidőn ezek történtek, éppen egy csizmadiamester volt a „szepesi gróf”. Kézsmárk, Lőcse és Igló azonban nem voltak elzálogosítva.

A kézsmárki líceumnak nagytiszteletű és tudós Frölich Dávid volt a fő-fő büszkesége, mint a matematika és csillagászat professzora, akiből minden kitelt, amit csak embertől kívánni lehet. A nagy matematikus ki tudta számítani a nap- és holdfogyatkozásokat; valamint ha a városi hírhedett toronyórának valami hibája lett, az óraművet szét tudta szedni és újra összerakni; az időjárást meg tudta határozni egy egész esztendőre; rendén elbánt az aureus calculussal, sőt a horoszkóp és csízió felállításához is értett; az aspektusokból tudott magyarázni, a hónapok feladatait könyv nélkül tudta, ismerte az arcanumokat és a füvek virtusait, az antipátiákat és szimpátiákat, sőt amuletumok készítésében is tudós volt. Amellett nemcsak tanár, de felavatott pap is volt, s mind a két katedrát be tudta tölteni.

A legnehezebb tudománya azonban még csak most következik. Volt egy szép, egyetlen leánya, akit anya nélkül nevelt föl. Ami bizony nagy hivatal egy férfinak!

Felesége azon a napon halt meg, amelyen a leánya született, s az özvegyen maradt tanár azt a feladatot tűzte maga elé, hogy ő ezt a gyermeket fölneveli minden asszonyi segítség nélkül.

Hogy dajkálta, hogy pótolta nála mesterséges találmányokkal az anyatejet, már az is csupa csoda volt; de ezt mind felyülmúlta az a mély tudománnyal kiszámított rendszer, melyet leányánál kicsiny gyermek korától fogva alkalmazott, hogy őt anyai felügyelet nélkül mégis jámbor hajadonná tudja felnevelni. Mert sem újra megnősülni nem akart, sem asszonycselédre nem bízta leányát, sem nőrokont nem volt hajlandó a házához fogadni.

Már a keresztelésnél inaugurálta e bölcs rendszert. Leányának Mikhál keresztnevet adott. Ezt első hallásra minden ember férfinévnek fogadja el, s nem keres mögötte leányt; ezer közül egy tudja tán, egy ez mégis nőnév; hogy így hítták Szent Dávidnak egy feleségét; azt a bizonyost, aki elnevette magát, mikor a nagy királyt táncolni látta az utcán, térdig felemelt kantussal. Tehát azért kereszteltette Mikhálnak a leányát, mert a goromba hangzású névbe nem kap olyan könnyen bele a gonosz.

Azután kicsiny korától kezdve ő maga tanította a leányát minden jóra. Az soha iskolába nem járt; az ábécétől a katekizmusig mindent otthon tanult. Később, hogy a leányka elméje erősödött, megtanítá őt nemcsak a latin és görög nyelvekre, de mindazon tudományokra, amik az életben szükségesek és használatosak.

Ilyenek:

A tabelláris kimutatások afelől, hogy egy jó gazdasszonynak egy hónapra 1, 2, 4, 8 stb. személyre hány részecske lisztet, vajat, húst, borsót, darát, sót kell kiszolgáltatni, hogy a háznép se a koplalás, se a gyomortúlterhelés miatt ne szenvedjen. (NB: a sót jól el kell zárni, hogy az egér hozzá ne férjen, mert ha az egér sót eszik, attól nagyon elszaporodik.)

Továbbá: mivel kell etetni a háziállatokat? – Mennyi lisztet és mennyi korpát kell kapni a molnártól a beküldött búzából? Hogyan kell kovászt tenni, bedagasztani, kenyeret sütni? – Miért kell a lisztesládának észak felé fordítva lenni? S a kenyérsütés ott az északi hegyek közt nem volt olyan tréfadolog azon időkben, mert a rozsliszt nagy ritkaság volt, s minden más elképzelhetlenből készült a kenyér. Csinálták azt tönkölylisztből, pohánkából, csicseriborsó lisztből. Galenus mindenekfelett ajánlja a babliszt kenyeret. Dioscorides azonban vereshagymát kíván belesüttetni. Ínség idején pedig, mikor gabona nem terem, meg kelle tanulni, hogy lehet kenyeret készíteni szárított vackorból, birsalmából, galagonyából, héjastól megőrölt cseresznyéből, aszalt bodzából, fagyökerekből és gombákból, ami jó a szegény embernek; vagy pedig mézkenyeret, borkenyeret, olajkenyeret, ami uraknak és papoknak való; azután húskenyeret, amit Plinius dicsérve emleget, és sajtkenyeret, ami Zoroasternek volt kedvenc tápláléka. Azután hogyan kell a gyümölcsöket épen eltartani, a befőtteket kékre, zöldre, veresre, sárgára megfesteni ártalmas hatás nélkül.

Azután: hogyan kell jó sert főzni, amit a kézsmárki nők házilag szoktak gyártani. A házigazdáknak kinek-kinek a saját felesége, leánya készíté a serét: nem ittak azt a korcsmából.

Azt is meg kellett tanulni a jó gazdasszonynak, hogy minő gyógyszereket tartson készen a háznál; mesterségesen összeállított liktáriumokat százféle csodaerejű füvekből, ami nem volt ám olyan könnyű mesterség, mint a mostani doktoroké, akik a hidegleléshez megrendelnek tizenkét adag chinaport, s azzal elvetik a gondját. A XVII. századbeli háziasszony liktáriumához kellett gallgant, dictamnus, angyélika, genciána, pimpinella, tormentilla, börvénygyökér, gyömbér, sárga és veres szantálfa-forgács, citromhéj, arméniai márga, terra sigillata, szerecsendió, fahéj, szegfűszeg, sáfrány, calmus, égetett szarvasszarv, kámfor, thériák és nádméz! Hanem az aztán használt is minden baj ellen! Akinek pedig igazán nagy baja volt, annak semmi sem használt meg bizonyosabban, mint az a csalhatatlan liktárium, amit Galenus specifikumának neveztek, s amihez vettek preparált igazgyöngyöt, preparált veres klárist, preparált smaragdot; azután cubeba balzsamot, paradicsomfát, szerecsendióvirágot, aranyfüstöt, pézsmát, bezoárt, manus Christit, diagrydát, testszínű rózsaleveleket, fahéjfaolajat és alkermes lekvárt. – Tudomány kellett ahhoz a hajdani háziasszonynak!

A mai világbeli ismeretes alfabeten kívül még volt harminckét betűjegy, amiknek értelmét a jó háziasszonynak ismerni kellett, hogy a szereket meg tudja rendelni, egy tojásdad kör, áthúzva vonallal jelentette azt, hogy „só”; egy négyszög, alul egy kereszttel, azt, hogy „borkő”; egy patkó azt, hogy „borszesz”; egy kör négy szarvval azt, hogy „olaj”; egy dűlt négyszög azt, hogy „szappan”; egy háromszög azt, hogy „kútvíz”; két háromszög hegyével összeállítva azt, hogy „lepárolt víz”; egy korona meg egy csillag volt a „regulus stellatus”. Ennek a tudása nélkül egy asszony nem lehetett tökéletes.

Hát még a sok mindenféle aqua vitae készítés. Ezt most nem is tudják, hogy micsoda. Pedig ennek a következő virtusai voltak: hogy először is a vért meleggé és folyóvá teszi, azután a mérget a szívről eltávolíja; végre a nedves és hideg matériákat felszáríja, azonkívül az emlékezetet megerősíti. Hát a drága jó balzsamok, amikkel a szenvedőnek az orra nyílásait kellett bekenni, meg a mindenféle olajok, amiknek királynéja a „victriol” (nem vitriol!!), melyet „iható aranynak” neveztek ősanyáink; végre a mindenféle vizek, ecetek, savak, ellenmérgek, flastromok és füstölők, amik nélkül rendes asszonynak a háza nem szűkölködhetett soha, mert ő volt a családnak természetes orvosa és ápolója.

S a konyhaművészet semmivel sem volt kevésbé bonyolódott, mint a patikai. Őseink gyomra igen szövevényesen összerakott ételekhez volt szoktatva. Tudomány volt az egy asszonyra nézve nehezebb a metafizikánál.

Azonkívül őrá nézett az egész kertészet, ami ismét nem volt olyan együgyű tudomány, mint most.

Ősanyáink mint kertésznők sok mindenfélét tudtak, ami már azóta feledékenységbe ment régen. Hogy a fáról le ne hulljon a gyümölcs, a gyökerébe lyukat fúrtak, s abba galagonyacsapot vertek; hogy a cseresznye korán érjék, a tövére oltatlan meszet raktak; aki azt akarta, hogy piros almái teremjenek, az ójtó gallyat jól beáztatta csukavérbe; s ha Tarestinus tanácsát követte, veres eperfába ójtott körtét, s annak a húsa aztán piros lett; ha azt akarta, hogy a gyümölcse zamatos legyen, a fa oldalába lyukat fúrt, s aromatikus olajakat töltött bele. Ősanyáink kitalálták, hogyan kell a körtefát szőlőtermésre kényszeríteni; emberfej alakú citromokat termelni; betűket mutató fügéket produkálni, amiknek mandulamagja van belül; tudták a módját, hogyan kell a diót héj nélkül, papírba takarva elültetni, s akkor héj nélküli diót fog teremni; a naspolyát rózsafába ójtani, amikor az édes és szagos gyümölccsel ajándékoz meg; ha pedig azt akarták, hogy a keserű mandula édeset hozzon, Theophrastus utasítása szerint vasszegeket vertek a gyökerébe; meg tudták becsülni a holdat, mint a kerti növények tenyészetének nagy előre– vagy hátramozdítóját; még a jámbor, becsületes burgonya számára is százféle utasítással szolgáltak, nevezvén azt a, csak nemrég Amerikából behozott gumót „adenes caradenses”-nek meg „tartufli”-nak, amit cserépben, melegágyban neveltek, üvegben, mázos fazékban elraktak olaj közé téve; aminek az angolok szerelemre hevítő erőt tulajdonítottak, a franciák szárazbetegséget gyógyítottak vele; a burgundiak ellenben eltiltották mint a bélpoklosság előmozdítóját. Ismerték és mívelték seregeit az olyan kerti növényeknek, amikről az utókor még csak beszélni sem hall többé. Minden ételük tele volt válogatott fűszernövényekkel. S a végtelen nagy számú gyógyfüvekkel és festőnövényekkel egész vásárt űztek; a sáfrány a szepesi piacokon mázsaszámra került eladásra, s elhordták Törökországig: a jó szepesi gazdasszonynak kincsbánya volt a kertje.

Hát még azután a virágoskert dolga! Ebben az időben volt egész világszerte az a nagy tulipánszédelgés, ami a jelenkor alapítási szédelgésében találja csak párját. A virágkertésznek diákul és franciául kellett érteni, hogy megértse a becsét a „gagner un oeillet”, a „hazard” – a „paragonner” rendkívüli szerencséjének; ami annyit jelent, mint egy új válfaj virág előállítása vagy pettyegetett tulipánok és rózsák előteremtése; egész francia terminológiát kellett a fejében tartania, ha meg akart élni. A hozzáértő kertésznőnek tudnia kellett, hogy micsoda virágfajok vetendők és ültetendők a ^, _, o aztán a, W, c csillagképletei alatt. Miknek árt a d, e, +, s mily ritka növények azok, melyek a g, ` és a h csillagzatokat kedvelik. Ami végett a kalendáriumot szüntelen a kezükben kellett tartani.

Hja bizony, azt mind nem adták ingyen! Ennek a tudománynak saját irodalma volt, élén a hírhedett Tabernaemontanus műkertésszel és tudóssal, aki egymillió forint ára tulipánnak és szegfűnek volt ura, s hajókat járatott Európa, Amerika és Kína között növények szállítása végett. – Európa legkitűnőbb literátorai nem szégyenlettek a virágokkal foglalkozni, éppen úgy, mint a mostaniak a politikával, s Verulami Bacon, a nagy filozóf s Anglia államkancellárja, ahelyett hogy a bomlott keleti kérdésen törte volna fejét (amire ugyan akkor sokkal jobb alkalom lett volna, mint most), abban harcolt Sturmius és Wormius német tudósok szövetsége mellett, hogy diadalmasan bebizonyítsa Bauhinus francia ellenében, hogy a szkítiai boramecfa csakugyan létezik, melyet Scaliger fedezett fel, s melynek az a tulajdonsága, hogy a lehajló ágain levő virágoknak szájuk van, s azokkal a boramec a körüle termő füvet lelegeli; sőt ennek van egy testvére, amely meg éppen a virágaira repülő legyeket eszi meg.

Az ilyen dolgokat aztán üdvösségesebb dolog volt olvasni a fiatal hajadonoknak, mint az újabb időkbeli mendemondákat és hivalkodásokat.

S ha pedig szerelemről vagy ellenszenvről kellett nekik valamit megtudni: ezen bölcs iratokból bőségesen megtudhatták; hogy a fügefa és a ruta szeretik egymást: azért szokás rutát ültetni a fügefa mellé: ami viszont a békákat, a füge ellenségeit elkergeti; a spárga szereti a nádat; a rozmaring a zsályát, ezért, aki rozmaringot akar ültetni, annak elébb zsályával kell megdörzsölni a kezét, hogy rászája megéledjen; a narancs szereti a ciprust; a szőlő a cseresnyefát; a liliom szeret a rózsa mellett, de a fokhagyma mellett is; ami az ő dolga; ellenben vannak növények, amik egymást gyűlölik, ki nem állhatják: ha a nemes anthorát a vad napellus közelébe ültetik, minden ápolás dacára elszárad, elfonnyad: a cicuta és az angelica elpusztítja egymást; a szőlő ellensége a káposztának; ami annyira megy, hogy ha egy ember bortul megszédült, ha káposztát eszik rá, kijózanul tőle, ha pedig a fazékban fővő káposztára bort loccsintanak, a káposzta sohase fő meg puhára. (Sokkal üdvösségesebb volt ilyen szerelmes történeteket olvasni az ártatlan hajadonoknak, hogysem mint olyanokat, melyek férfiak és nők között történnek, amiket ha igazán megtörténtek is, jobb elhallgatni, mint kipublikálni; mert vagy megborzad tőlük a szemérmes olvasó, vagy pedig ellenben kedve támad neki azokhoz hasonlót cselekedni.)

A szép Mikhál pedig mindezen tudományokat nemcsak erős észbeli tehetséggel, de valódi kedvvel is tanulta; ebben talált gyönyörűséget, hivatást és hasznot. Könyvei, gazdasága, virágai mulattatták, s jövedelmet hoztak, ami nem megvetendő: ha meggondoljuk, hogy azon időkben egy lúdnak az ára volt egy dénár, egy tinóé három magyar forint, egy paragone-tulipán hagymáért pedig senki sem sajnált tíz koronás tallért. És ami a legnagyobb haszon volt: a virágok és könyvek elvonták a leányt a világi hivalkodástól. S ebben feküdt a nagytiszteletű úr rendszerének alapja.

Mikor el kellett távoznia hazulról leckékre, elővette a grammatikát, a lexikont meg a fóliánsokat; feladott belőlük Mikhálnak könyv nélkül megtanulásra annyit, amennyi elég volt arra, hogy azt az időt teljesen lefoglalja, amit a professzornak a líceumban kellett tölteni, s azzal bezárta a ház ajtaját, s zsebébe tette a kulcsot. Mikor azután hazajött, akkor kikérdezte a feladott leckét pontosan. S ez csalhatatlan ellenőr. Cseléd, gouvernante megcsalhatja a kérdezősködőt, de a fóliáns nem csalja meg. Az rávall a leányra, hogy ott volt-e a szeme a könyvben az egész idő alatt, vagy másutt kalandozott.

Ennélfogva a szép Mikhál rengeteg sok tudományt összegyűjtött.

A házból csak ünnepnapokon szokott kijárni, és csupán a templomba, rendesen atyja oldalánál. Olyankor kávébarna ruhát viselt, állig érő gallérral, a ruha ujjai egész a körme hegyéig értek, övén nem volt semmi boglár, mint ahogy más leányok fel szokták azt cicomázni. A pártája is egészen fekete volt, s arra hosszú fátyol volt terítve, mely elöl egész arcát körülfogta, hátul pedig termetét annyira betakarta, hogy a hosszan leeresztett két hajfonatból még annyi se lássék ki, vajon szőke-e az, vagy gesztenyeszínű. A szemeinek sem volt szabad elárulni, vajon kékek-e vagy feketék. Hanem éneklés alatt szépen a zsoltárba nézve, a lesütött szempillák alá kelle rejtőzni azoknak, prédikáció alatt pedig a lelkészre szegezve maradni; amikor férfi a szeme közé nem nézhetett, úgy levén bölcsen elintézve, hogy a férfiak is külön padosztályban üljenek, a nők is külön, mégpedig a férfiak a nők háta mögött. A diákok pedig olyan magasan ültek a kórusban, hogy annak a szélétől éppen sehova se láthattak, mint csupán a zsoltárt jelező táblára.

Lakadalomba, torba, mulatságba sohasem hordta a nagytiszteletű úr a szép Mikhált. A kánonok tiltják a pap leányának a táncot. De más leányokkal sem engedte barátkozni, mint akik csak haszontalanságokat fecsegnek.

A háza is ahhoz való volt, hogy minden csábítási alkalmat elzárjon jó eleve. Mikhál szobájának ablakai mind az udvarra nyíltak, azt pedig két oldalrul elzárta a szomszédok tűzfala, a negyedik oldalon nyitva volt az udvar a kert felé, de azt meg magas kőfal zárta el a világtól, és az is szegekkel volt kiprémezve, s a fal és szegsor még nem volt elég: túl rajta a nagy piactól, hol a diákok labdázni szoktak, egy nagy pocsóta árka választá el, melyről a kézsmárkiak azt állították, hogy ők abban pisztrángot termesztenek, de inkább hihető, hogy házaik természetes védelmére hagyták azt ott a város közepén, s csak felhőszakadások alkalmával töltötte meg azt a patak pisztránggal, amit a halastavakból lesodort. Ilyenformán a szép Mikhál szíve egy oly megerősített várnak volt tekinthető, melyet se fortéllyal, se erőhatalommal bevenni ellenségnek nem lehet.

Ellenségnek tekintetett pedig minden férfinemen levő halandó, aki nem éppen a nagytiszteletű úrnak különösen kiválasztott kedvence volt.

Második fejezet
(Elewadatic mikippen ronghaalaa vala megh az saarkan naghilizteleter: ’vr vrvncnac minden bewlch practicait?)

Volt igenis egy kiválasztott kedvence nagytiszteletű Frölich Dávid professzor úrnak, s aki e kitüntetésre egészen érdemesnek is nevezhető.

Az ifjút Kaczenreiter Henriknek nevezték. Ami elég furcsa név. De azért miatta nem sok csúfondároskodást kellett kiállani az azt viselő ifjúnak, mert hatalmas, erős termete respektusban tartá a condiscipulusokat, s a birkózás nemes vetélkedése sohasem volt iskoláinkban tiltva, sőt azt már Arisztotelész is ajánlotta; s ebben nem is mérkőzhetett Kaczenreiterrel senki, csak éppen egy Kassáról feljött kálvinista magyar fiú, Kalondai Bálint; az még be tudta törni a derekát, s egyedül bírt megküzdeni vele, amit nagyon szép volt elnézni, mikor együtt birkóztak a gyepen, összekapaszkodva s egymás vállára téve az állaikat. Kaczenreiternek erősen szőke, hosszú haja volt és serdülő, vereses szakálla, Kalondainak pedig szénfekete haja, kétoldalt csimbókokba bogozva, és hegyesen kipödrött, huszáros bajusza.

Hanem sajnos, hogy csak a testi birkózásnál bírta a magyar legény letörni a szepesi fiút: a szellemi mérkőzésnél egészen elmaradt mögötte. Itt Kaczenreiter vetélytárs nélkül élt; első eminens volt mindig és mindenféle tudományból, míg Kalondai Bálint csak úgy a sereghajtók között kullogott.

Ex moribus is nagy volt a két diák között a különbség. Kalondai Bálint nem utálta a bort és a muzsikát; olyan emberekkel, mint a sziléziai Simplicissimus, tartott barátságot, mely nevezett quidam földönfutó csavargó mestersége mellett „tárogató”-fúvással bolondította a világot; míg Kaczenreiter példánya volt a jó erkölcsű ifjaknak. Tíz éve, hogy idekerült Kézsmárkra mint szegény tanulófiú, azóta folyvást tisztességesen élt abból, amit gyerekésszel tud valaki maga élelmére keresni. Maga a papi pályára készült, tehát teológiát tanult; de amellett nagytiszteletű Frölich Dávid úr házánál mint „fizikusinas” szolgált a fizikum múzeumában; ezért szerette is őt nagyon a professzor úr, s már messziről őt szánta a szép Mikhál számára élettársul.

Kalondai Bálintnak az igaz, hogy nem is volt szüksége erre a nagy tudákosságra. Neki gazdag özvegyasszony anyja volt Kassán, akitől majd, ha felserdül, át fogja venni az ősi üzletet. Csupán azért küldték fel Kézsmárkra a líceumba, hogy mégis ragadjon rá annyi, hogy ha majd egyszer meg találják választani Kassán főbírónak, legalább annyit tudjon diákul, amennyit boldogult édesatyja tudott, aki szintén viselte azt a díszes hivatalt, s aki a delikvensre ki tudta mondani a „capite plectetur”-t vagy a „hárum pálcárum” kegyelmes ítéletét, s aztán tudott correspondálni a császári generálisokkal mind kalamárisból, mind ágyúból. Ágyúból jobban, mint kalamárisból. Bálintnak tehát elég volt az, amit ő magának tanult.

De a Henriknek bizony nappallá kellett tennie az éjszakát, hogy dicséretesen megállhassa azt az exament, mely megelőzte pappá felszentelését, ami nagy celebritással végbe is ment, s Henrik ott is első és kitűnő maradt. Meg is kapta mindjárt a nagylétai eklézsiát, ami éppen üresedésbe jött, természetesen azon üdvösen bevett föltétellel, hogy a néhai lelkész özvegyének engedett kegyév alatt a fizetésre és a parókia teljes használatára nem tart számot.

Ez ünnepélyes napon nagytiszteletű Frölich Dávid úr az új lelkészt meghívta magához ebédre, melyre ugyanekkor a superintendens és az esperesek is hivatalosak voltak.

Ebéd végeztével a szép Mikhálnak is szabad volt az asztalnál megjelenni; egyrészt azért, hogy a mai felséges lakomáért, melyet ő készített, a superintendens úr dicsérete által a konyhatűztől pirosló arca még pirosabbá tétessék, másrészt pedig, hogy ő is poharat koccintson az ifjú lelkésszel, megnedvesítvén ajkait annyi borfélével, amennyit egy szemérmes hajadon úrvacsorája alkalmával szokott szürcsölni.

Mikor aztán a vendégek eltávozának, s a szép Mikhál a szolgálókkal elszedeté az asztalt, nagy gonddal elrakván a szekrénybe a sávolyos abroszokat és kendőket, az ősi cintányérokat és mázos cseréptálakat pedig felrakván rendben a tálasra, a professzor úr a végzett munka után odabenn marasztá leánykáját.

Jó kedve volt a tudós úrnak, a szívderítő válogatott italoktól is, a vidám társalgástól is – meg még valami mástól is.

Pipára gyújtott és füstölt. Pedig még a reverendát sem vetette le, s azon nem szabad megérzeni a dohányfüstnek.

– Mikhál leányom – mondá ravasz komolyságot tettetve –, még mai nap nem is végeztük a penzumunkat. Pedig „nulla dies sine linea”! Mit tesz az?

– Nap ne múljon vonal nélkül – felelt rá Mikhál.

– Vedd elő tehát exercitiumos könyvedet.

A leány engedelmeskedett szótlanul. A konyhában el volt végezve minden feladat, következett a tudomány. Leült, és kezébe vette a tollat, amit akkor kalamusnak neveztek.

– Hosszú ebéd után üdvös az elmélkedés – mondá a füstfellegen keresztül a tudós úr. – Nem jó volna, ha mindennap így volna: „Qui amat vitam longam, amet mensam brevem.” Írjad le könyvedbe, és fordítsd le.

Mikhál írt és fordított extemplo.

– „Ki szereti a hosszú éltet, szeresse a rövid asztalt.”

– Hát az olasz mit mond? „La cucina piccola fa la casa grande. La tavola è un ladrone segreto.” Írjad le és mondjad, mi az!

A leány tollba mondta magának:

– „Kicsiny konyha teszi a házat naggyá. Az étasztal a titkos tolvaj.”

– Petrus Nonus mondá ezt Fagiola Hugotiusnak, midőn az egy ebéd miatt elvesztett két várost. Hát még az a sok ivás! Írjad le: „Plures interierunt vinolentia, quam violentia.” Hogy mondanád ezt magyarul?

– „Többet megölt a borivás, mint a bajvívás.”

– Megjárja. – Azonban rendkívüli napokon rendkívüli excessusok is előkerülnek, s a mai nap az volt. Egy lelkész lőn felszentelve – s egy leányzó lőn megkérve.

A szép Mikhál arcáról egyszerre eltűnt a pirosság.

A tudós úr nagy füstöt támasztott maga körül, s a füstfellegből bölcs mondatokat olvasott elő.

– Mit mond Dubravius? „Si qua voles apte nubere: nube pari.” „Nősülnöd, ha kívánsz, vedd a magadhoz illőt.” – Ambrosius pedig azt kérdezve, hogy mit keressünk a házastársnál, ekként felel: „Amorem, Morem, Rem.” – „Szeretetet, erkölcsöt, dolgot.”

Szép mondás, de a lány csak nem jegyezte azt fel a gyakorlatok aranykönyvébe.

– Íme, a kérőnél megvan mind a három. Van szerelme, van jó erkölcse, és van dolga. Nincs nagy dicsősége, csak lelkipásztor, miként én is csak az vagyok. De mint Macrobius mondja: „Honores sunt, sicut flores.” „A méltóság hullóvirág”, s Drexelius Trismegistos szerint: „Saepius ima petit, melius qui scandere novit.” – „Gyakran a mélybe lehull, ki magasra kapaszkodik és nyúl.” Jegyezd föl azt könyvedbe, Mikhál leányom; mert aranymondás! Kérődnek szegénységétől se rettenj vissza. Cyprianus szerint: „Paupertas dura; sed secura, et sine cura.” – „A szegénység terhes; de csendes és gondmentes!” Vajha feljegyeznéd ezeket magadnak, Mikhál leányom!

A szép Mikhál pedig nem jegyezte fel az aranymondatokat sem eredetiben, sem fordításban, hanem letette kezéből a tollat, és azt mondá:

– Nem szeretem őt!

A nagytiszteletű úr visszahökkent. Ez paradoxon! Senkit sem szeretni: az lehet, de különösen egy embert nem szeretni: ez abszurdum.

– Tudod is te, hogy mi az a szeretet! „Amantes sunt amentes” = szerelmesség esztelenség. Mit nem szeretsz rajta? Hogy vereses haja van? „Homo rufus raro bonus; sed si bonus, valde bonus” – „veres ember ritkán jó; de hogyha jó, nagyon jó!” – Vagy azt keserülöd, hogy idegen nemzetbeli? Lásd, a bölcs Krisztina királynő azt mondá, hogy csak kétféle nemzetiség van a földön, mely különböző: „A kegyes emberek és az istentelenek”. Ha most nem szereted, majd szeretni fogod; az olasz azt mondja: „Amore non è senza amaro” – „a szeretet keservvel telt”. Minden jámbor leányt úgy kell a szülőinek erőszakkal eltuszkolni a háztul, szeretne otthon maradni inkább; később aztán megköszöni, hogy férjhez adták.

A szép Mikhál azonban a sok bölcs tanulmány által, de még inkább, hogy magánál hatalmasabb asszonyt nem ismert a háznál soha, annyira erős szívűnek nőtt fel, hogy ebben az egy dologban ellene mert mondani az atyjának és valamennyi versben beszélő görög és latin filozófusnak, s azt merte mondani a nagytiszteletű úrnak:

– De én nem mehetek ahhoz, aki megkért tőled, mert nem szeretem. S nem szeretem azért, mert mást szeretek.

E szóra kihullott a hosszúszárú „phayca” a tudós szájából.

Ez „argumentum ad hominem”. Emberre szóló indok.

– Te mást szeretsz? Hol vetted? Hol láttad? Hol beszéltél vele?

A leány lesütötte szemeit, és nem felelt.

A tudós most már felállt, és szigorú hangon parancsolá.

– Írjad emlékkönyvedbe ezt: „Virginitas, dum aspicitur, inficitur!” – „A szűzesség a ránézés által bemocskoltatik!” Kinek engedtél te a szemedbe nézni?

– Senkinek – felelé Mikhál.

– Senkinek! Hát hol beszéltél te valakivel?

– Sehol.

– De ha te se szemmel, se szájjal nem szóltál senkihez, akkor hogy szerethettél meg valakit? Megvallj mindent! Tudod, hogy a legkisebb hazugság nagyobb bűn, mint a legnagyobb vétek, ha azt bevallják. Hogy szerettél meg egy férfit?

– Írás által!

– Neked írt valaki?

– És én feleltem neki rá.

– De hát hogy lehetett az? Házam éjjel-nappal zárva. Az utcára ki sem nézhetsz. – Nálam nélkül sehova nem jársz. A kertet mocsár őrzi: gyanús ember be nem jöhetett ide, hacsak a levegőből nem szállt le.

– Onnan szállt le: a levegőből.

– Kicsoda?

– A sárkány.

A tudós azt hitte először, hogy arról a sárkányról van szó, akit Szent György lovag nem elég tökéletesen ölt meg; hanem azután rájött az igazira.

– Papírsárkány?

– Igenis az. A vásártéren sárkányt eresztettek fel. Én sokáig bámultam azt. Egyszer aztán lecsapódott éppen a mi kertünkbe, s fennakadt egy almafán. Én odamentem, hogy levegyem, s amint a kezembe vettem, akkor látom, hogy tele van az írva versekkel, amik hozzám beszélnek: és azok olyan szépek voltak, hogy én azt ki nem tudom mondani.

– Profánus „virágdalok”! mikre azt mondja Macrobius: „Ignibus iste liber, quod ipse sis ignibus liber.” „Tűzbe az ily könyvet, nehogy hulljon tűzben a könyved!” – De hát mért hiszed, hogy azok az orcátlan dalok tehozzád voltak írva?

– Nem voltak orcátlan dalok. Ha azok lettek volna, eldobtam lészen őket. Szép, hűséges költemények voltak. Föléjük volt írva mindenüvé a nevem; s Mikhálnak nem hínak rajtam kívül több leányt. Én megpróbáltam rájuk felelni.

– Felelni? Hogyan?

– Hát amit írtam, azt az írott felével befelé fordítva ráragasztottam a sárkányra, s azután a rajta maradt spárgánál fogva a sárkányt megint felbocsátottam, s eleresztettem a levegőbe.

– De hátha nem az kapta meg, akié volt?

– De bizonyosan az kapta meg, mert másnap a viszonválaszt is megküldé.

– Megint a sárkány által?

– Nem. Másnap a „balom” által írt hozzám levelet.

Ez a balom egy nagy, léggel tölt labda volt, melynek belsejét felfújt marhahólyag képezé, külseje pedig borjúbőr volt: azt a fiatalok atlétai mulatságaikban ököllel megsújtva szokták a légbe felröpíteni.

– Értem! Értem! A nebuló beledugta a levelet a balom borítékába, egy ütéssel átröpíté a kertedbe: te kivetted belőle a levelet, helyére tetted a viszonválaszt, s visszaröpítetted azt.

Hogy ilyen esetről se Theoprastus, se Trismegistos nem gondoskodtak előre!

Íme, egy szerelmes levelezés posta nélkül!

– S mennyire mentetek ezzel a levelezéssel?

– Megígértük egymásnak, hogy örökké hűségesek leszünk mind a sírig.

– Itt van mi! Hát mit ér minden zár és lakat, és minden emberi bölcsesség és matematika? Tehát te elígérted a kezedet atyád tudta nélkül? Nem tudod-e, hogy protestánsoknál a szülői beleegyezés megkívántatik a házassághoz, anélkül minden eljegyzés érvénytelen, és semmi copulatio végre nem hajtatik?

– Hát az, aki tetőled kérte a kezemet, hozott engedélyt az atyjátul arra, hogy engem elvehet?

– Neki nincs atyja; ő árva gyermek.

– Te mondád, hogy a legkisebb hazugság nagyobb bűn, mint a bevallott vétek maga. Ő hazudott. Neki atyja van. Gazdag ember. Magas állású úr.

– Ki mondta ezt neked?

– Hát a sárkány és a balom. Ő eldicsekedett ezzel egy barátjának, s nekem elmondták azt az égi posták.

Most aztán meg volt fogva a nagytiszteletű úr, mint ahogy megfogják a boszorkánylábbal az árva ördögfiúcskát. Ez ellen a replika ellen nem lehetett mit mondani.

– No, ez iránt kérdőre fogom őt vonni holnap, s addig a vallatást félbeszakítom. Akkor következni fog a punctum de utri: „Kinek híják azt a másik, alattomos csábítót?” – És most, Mikhál leányom, huszonnégy órai szobafogságba.

Ezen végződött a nagy örvendetes ünnepélyességű nap, melyen Kaczenreiter Henriket pappá felszentelték.

Harmadik fejezet
(Holott megmaghiaraaztatic, mikeeppen eleebwalo az, ki az baaraaniokat ewrzi, mint az ki lewaagia.)

Másnap reggel maga elé hívatá a nagytiszteletű úr Henriket, s erős examinálás alá fogta. A benevolum tovább tartott egy óránál.

Henrik, mikor eltávozott, olyan veres volt, mint a megfőtt rák, s háttal kifelé jött ki az ajtón, amiből a konyhaajtóban leskelődő cselédek tudtak egyet-mást következtetni.

Azután pedig a nagytiszteletű úr háromszor csengetett, ami azt jelenté, hogy Mikhál leányasszonynak kell megjelenni a bibliotékájában.

A nagytiszteletű úr teljes ornatusába volt öltözve: mind az atyai, mind a papi tekintély egyesítve volt rajta. Körülötte felnyitott könyvek, mint egy hadvezér arzenálja: mások kutyabőrbe kötöttek, mint egy hadirendbe állított phalanx a tékákban, s a szekrények fölött kitömött madarak és azoknak csontvázai. Mindmegannyi tanú és vádtevő. S aki legjobban figyelni látszik, az a szögletben álló emberi csontváz. Az electrica masina is készen állt fiókvillámait segítségül hozni. Az egyedüli lény, aki életjelt ád, a körülvevő tárgyak között, a nagy állóóra, melynek tetején egy kutya áll, ki is a percinga ketyegései szerint csóválja a farkát, s öltögeti a nyelvét.

Mikhálnak az egész bekövetkezett vallatás alatt folyvást ezen a mechanikus kutyán veszett a tekintete, s még azután is, valahányszor visszatért emlékébe ez a válságos óra, mindig azt a kis kutyát látta maga előtt, farkat csóválni, nyelvet öltögetni.

– Mikhál leányom – kezdé a tudós. – Beszéltem a hit és szeretet kandidátusával, s megtudtam tőle mindeneket. Azon kérdésemre, hogy van-e neki atyja, azt felelé, hogy: „Igenis: van.” Miféle rangú? – „Hatalmas ember, Kisszebenben lakik, hol hivatal szerint legfelső bírája mindeneknek.” Miért hagyta el atyját, s miért mondá magát árva gyermeknek? – „Azért, mert atyja katolikus, ő pedig protestáns lelkész akart lenni.” Ez pedig dicséretes szándék. – Azon ifjú, aki kész az árvaság keserű kenyerét enni azért, hogy lelke meggyőződését kövesse, nagy karaktert árul el. – És e válaszban meg van adva a védelem azon vád ellen is, hogyan mert a fiú házassági ajánlatot tenni atyai engedély nélkül. A katolikus atya engedelmét a törvény nem követeli, csak a protestánsét. Eszerint Kaczenreiter Henrik azon vád alól, hogy tudva csalni akart, absolváltatik; mert elhallgatni valamit még nem annyi, mint hazudni; a hithűség felold minden szülői hatalom alól, s ami kánon a fiúra nézve, az nem kánon az atyára nézve.

A vastag fóliánsok és a kitömött madarak mindnyájan helyeselték ezt az okoskodást, maga a csontváz is elhallgatta, hogy az ő fejét valamikor ilyen „csekélységért” választották el a nyakától; csak az automat kutya intett „nem”-et a farkával, s öltögette a nyelvét az ilyen szofizmákra.

Mikhál pedig nem szólt rá semmit.

– Íme, tehát a te negatióid megcáfoltattak, most halljuk az affirmatióidat. Mi a neve annak az ifjúnak, aki teneked szívbeli ajánlatokat tenni merészkedett?

– Kalondai Bálint.

A tudós nagyot ütött tenyerével a feltárt Macrobiusra e név hallatára.

– Quis hominum? Miféle ember?

– Derék férfi! – mondá a leány, és szemei ragyogtak hozzá.

– Mit tudod te? Csak kívülről láttad? „Quanta species, sed cerebrum non habet!?” Nagyszerű pofa: de nincs agyveleje! „Non bene casta caro, quae bene pasta caro.” – Mennél kövérebb a hús, annál bűnösebb a hús. De én látám az ember belsejét is. Flocci, nihili! Pehely, semmi-ember! Classis primae ex ultimis! Az utolsók felé igyekező. Hát még ex moribus! Milyen az erkölcse? Borivó! „Ubi vinum intrat, ibi ratio exit!” Ahol a bor bemegy, ott az ész kimegy. Táncoló és éjjeljáró! – Muzsikusok és virginálók pajtása. – De még mindez elnézhető volna. Ámde tudod-e, hogy mi volt ezen ifjú szülőinek mestersége? Megvallotta-e azt neked bűnös correspondentiájában? Amely mesterséget pedig ő is követni fog; mert annyi tudományt nem szerzett, hogy honorácior rangba emelkedhessék. Tudod-e, hogy kinek a felesége lennél, ha esztelen kívánságod beteljesülne?

A leány elsápadt erre a szóra: erről nem beszéltek a szerelmes levelek.

A tudós előkeresé a katalógust, s ráolvasott a vádlott nevére: „parentes”: „Sarah, vidua macellarii” – „mészáros özvegye”. Atyja mészáros volt, és ő is mészáros fog lenni. Emberek, akik vérben dolgoznak! – Mit mondasz erre? Lehet-e egy lelkész leányából egy mészáros felesége? És ha választania kell egy férfiú között, aki az Úr juhait őrzi, és a között, aki a juhokat levágja: az utóbbinak nyújthatja-e kezét? Ez volt-e a te neveltetésed, hogy sorsodat örök vérontás munkájába temesd el? Mindennap vérre ébredni, vérrel feküdni le! Mindennap érezni a vért annak a kezén, aki megölel! Hozzákötve lenni egy emberhez, akinek hivatala az, hogy Isten teremtéseit, miknek az Úr életet adott, erőszakos kézzel megölje! Van-e bátorságod ily sorsot választani magadnak?

Az önmozgó kutya ugyancsak csóválta a farkát, és öltögette a nyelvét!

Mikhál körül táncolni kezdett minden: a tudósok arcképei, a kitömött madarak: maga a vacogó állú csontember is. Nem tudta magát védni ennyi ellen!

A tudós észrevette szavainak lesújtó hatását leányának holthalvány arcán, s aztán szelíden szólt hozzá.

– Most eredj szobádba vagy még inkább kis kertedbe, és elmélkedjél afölött, amit tőlem hallottál. Írd fel magadnak: „Az atyák jobban óhajtják gyermekeik boldogságát, mint ők maguk.” Azonban sorsod felett mégis te magad határozz. Én erőszakot nem teszek szíveden. Ha csakugyan annyi eltitkolt erő lakik abban, amennyit én nem sejtettem: add próbáját. Ha van bátorságod azoknak az életéhez kötni a magadét, akik vérben dolgoznak, kezdd el itthon. Van két szép galambod kalickában. Én vettem azokat neked születésed napjára. Öld meg őket saját kezeddel, és add fel az asztalra ebédül, elkészítve tetszésed szerinti mártásban. Ebből megtudom a válaszodat. Eredj, és elmélkedjél rajta.

A szép Mikhál lement a kertbe, s annak hosszú, rózsákkal szegett útján végig-végigsétált. Az út közepén volt a galambház, abban volt a két pávafarkú galamb, amit neki meg kellene ölni. És ő sohase tudott egy konyhára való baromfit megölni. Felőle az emberek mind vegetáriánusok lehettek volna. S most a kedvenc galambjait ölje-e meg?

Senkije sem volt, akihez tanácsért forduljon, akinek panaszát elmondja. Nem segítenek itt a bölcsek, nem a borjúbőrbe kötött polihisztorok: az ő mindennapi társalkodói, sem a virágok: mindennapi játszótársai. Más leánybarátnéja nem volt, mint a bokrok és virágok. (Igaz, hogy azok is mind feminini generis). Azok elmondták neki, amennyit tudtak; hogy a szűz liliom szereti a hagymát, pedig az ő virágának szaga illat, emezé pedig bűz; míg a nemes anthora elharvad, ha a napellus mellé ültetik, pedig ez pompás virág, kelyhe egy sisak, melyben páros galamb ül: mégis elhervasztja a szomszédját.

De hiszen talán nem is volt az még szerelem, ami csak érzelgő levelek kicseréléséből támadt; csak messziről látta az ifjút, csak álmában beszélt vele: könnyen lemondhatott róla. – Nem volt neki anyja! – Atyjától pedig csak bölcsességet tanult. – A mathesis kérlelhetetlen tudomány. – Annál a szerelem csak zérus, nem szám. A mértani ábrák között minden van, csak rózsa nincs. Kedvesétől sem kaphatott semmi hírt már: el volt tiltva a nagy téren a balomjátszás, sárkányeresztés: talán be is csukták szegényt. Könnyű volt arra ürügyet találni. Vagy az is lemondott már róla? Talán haza is ment már a szülővárosába?

Megölje-e hát érte kedvenc galambjait?…

Délre felhozta az asztalra Mikhál a két galambot, de nem sülve és mártásban, hanem elevenen a kalitkában. Amiért aztán a tudós férfiú megcsókolgatá az engedelmes leányka orcáit.

Három hétre azután pedig saját maga esketé össze a szép Mikhált Kaczenreiter Henrikkel, fejükre halmozva atyai és papi áldását egyesítetten.

Kalondai Bálint mind ez idő alatt semmi izgágát nem csinálhatott; fejére olvastatván a consistorium előtt, addig elkövetett számtalan bűnei: erdőn való táncolása, nagy kutyának tartása s annak mesterséges uszítgatása, templombul való elmaradása; hegedűsökkel és tárogatósíposokkal való mulatozása, éji őrökkel viszálykodása, pedellus leitatása s ittas fővel asszonyruhába öltöztetése, utcán való pipázása, mely bűneinek összességeért előbb ugyan háromheti carcerre deteneáltatott; azután pedig consilium abeundi mellett a kézsmárki líceum florilegiumjából solenniter elimináltatott, és ekképpen megakadályoztatott mindennemű galibacsinálásban, mely amaz üdvös házassági frigy létrejöttét valamiképpen alterálhatta volna, ami is ekként minden akadály nélkül megköttetett, s a szép Mikhál elvégre is azé lett, aki az Úrnak juhait őrzi, nem pedig azé, aki a juhokat levágja.

Negyedik fejezet
(Holott leiratnac mindenfeele wezedelmec ees latroc, kictől chodaalatos modonn lezen az igazacnac megzabadvlaasoc.)

Henrik abban a szándékban állapodott meg, hogy esküvője után fiatal feleségét elviszi Szebenbe, mielőtt a létai parókiában letelepednék. Tíz év óta nem látta az atyját: az méltán búsul is, haragszik is eltűnt fia miatt. De majd a szép menyecske kibékíti az öreget a fiával. Érdemes a kiengesztelési kísérlet, mert az öreg igen gazdag, és Henrik az egyetlen fia. Szép asszonykéz cirógatásától sok összeráncolt homlok simára derült már.

Ezt a szándékot tudós Frölich professzor úr maga is egészen helyeselte, mert bár a filozófok könyvei teli vannak is aranymondatokkal, amik a világi kincsek hiábavalóságát bizonyítják; csak mégis jobb az igazi arany az aranymondatnál, mai világban, mikor mindent pénzért adnak.

S biz az öregúr az efféléből nem sokat adhatott a leányával; az alkímiával akkor se tudtak aranyat csinálni. Elég volt tőle, hogy öltözettel, fehérneművel el tudta látni a menyasszonyt. Abban is többre becsülte az egyszerűséget a pompánál: selyemkantus, bársonyrokolya helyett ezen bölcs mondást ajándékozva leánya exercitiumos könyvébe: Mulier superbe amicta, in facie picta, in sermone ficta – non uni vitio est addicta, ami lefordítva így hangzott „Büszke ruházat, festett ábrázat, hazug magyarázat nem egy bűnt csinál, de százat.” A többiről gondoskodjék a férj, aki megint szintén szegény, koplaló tudós: egy esztendeig még csak titulus sine vitulo a hivatala, kaplánfizetéssel kell megélnie a nyert eklézsiában: annak bizony jól fog esni, ha a gazdag apja eleinte megsegíti egynehány monétával.

Az utazás azonban nem ment olyan igen könnyen amaz időkben. A hegyi utak csak lovon vagy öszvérrel voltak járhatók, azokat a hajcsárral együtt ki kellett bérelni. Azután össze kellett szedelőzni egész nagy csapat társaságnak a biztosság kedveért, mert azt a vidéket éppen akkor három nagyszámú rablóbanda sarcoltatá, amiknek vezérei voltak: Jankó, Bajusz és Havrán. Jankó nevezetes volt a testi ügyességéről, Bajusz a ravasz furfangosságáról, Havrán (tótul a „holló”) pedig a kegyetlenségéről. S ezek ötven-hatvan főnyi csoportokat vezettek; néha mindannyit egyesíték, s egész csatákat víttak az ellenük kiküldött katonasággal és vármegyei pandúrokkal. Ezért olyan nagy útra, mint Kézsmárktul Eperjesig, nem volt tanácsos egy magányos családnak vagy kisebb csapatnak elindulni, hanem össze kellett beszélni jó eleve, amíg tíz rőfös és fűszeres kalmár a városbul felkerekedik az eperjesi vásárra, akikhez csatlakozik másik tíz mészáros, hat alföldi marhakereskedő, ugyanannyi gulyásbojtárjával, hat-hét vándorló legény, gyolcsáruló tót és olajkáros, vakációra hazatérő harminc diák, ellátva jó somfa fustélyokkal, hozzászámítva azoknak a hajcsárait, akik lovon vagy öszvéren teszik meg az utat, vagy terhet szállítanak, ráment a karaván száz ember számra is, s ilyen nagy tömeget mégsem mernek a zsiványok olyan könnyen megtámadni. Még azután a jó szerencse odahozott egy átutazó lengyel nemesurat is, aki atyafilátogatni jött Magyarországra, negyven lovas és puskás jobbággyal kísértetve magát: ezzel szövetségben mégis egész megnyugvással ajánlhatta lelkét Isten kegyelmébe, aki arra vállalkozott, hogy két egész napi járóutat megtegyen Kézsmárkról.

A jó tudós Frölich Dávid professzor, ha kincset nem adhatott is a leányával, de amiben gazdag volt, abból bőven kiadta neki anyai-apai jussát, ti. tudományból. Egy iszákot megtöltött számára csodaszerű orvosságokkal; volt azok között fegyverbalzsam is, ami arra való, hogy ha a férjét útközben megsebesítenék, akkor a megsebesítő eszközhöz hasonlóra faragott fát kell a sebbe bocsátani, azután kihúzván, azt a faeszközt e balzsammal bekenni, amitől a seb biztosan begyógyul; ha pedig lövésseb volna, s a golyó bennmaradt leszen akkor imez ólomgolyót kell venni, mellyel egy vadkan egykor meglövetett, azt laposra verni, a seb szájára kötni, s ez kihúzza azt a másik golyót. Az iszák másik átalvetőjébe pedig belepakolta a minden bajokban tanácsadó Georgica curiosa könyvét, amivel az egészen tele lett. Sőt ami legdrágább kincse volt: a pestisamulett, még azt is odaajándékozta Mikhálnak. Azt pedig még annak az édesanyja készítette; világoskék selyem, pici vánkoska volt az, megtöltve a pestisölő virágok leveleivel, s rányomtatva aranybetűkkel e varázsmondat „Mox, longe, tarde, cede, recede, redi”, ami csakugyan nagyon jó, mert azt teszi, hogy ahol pestis van, hamar elmenj, s soká térj vissza. Ez a védszer éjjel-nappal oda volt selyem szalaggal kötve a tudós férfiú nyakába. Most megvált tőle, s könny tódult szemébe, mikor azt leánya fehér nyakára felköté, s gyöngéden rebegé: „Soha le ne oldozd azt innen!”

Még azután arra is volt gondja a nagy tudományú férfiúnak, hogy az égi hét planéta aspectusai nyomán kikeresse azt a napot, mely a Z?¤ találkozása szerint „nagyon szerencsés nap az utazásra, hadakozásra, új ruha fölvevésre és ifjú asszonyoknak s hajadonoknak kedvükben való járásra, úgyszintén vásárlásra és atyafilátogatásra”.

Ezen nap előestéjén érzékeny búcsút is vett leányától és vejétől, minthogy a karaván holnap még napfelkelt előtt, a kaszáscsillag feljöttekor útra fog kelni, a tudós úr pedig már akkor testét átadta a nyugalomnak, s tudva van, hogyha valakit álmából akarata ellen fölkeltenek, az aztán egy esztendeig mindennap fel fog abban az órában ébredni, és többet el nem alhatik: azért ezt nem kell cselekedni.

A szép Mikhál sírt sokat, mikor búcsút kellett venni. Megsiratta jó, szerető atyját, megsiratta a virágait, megsiratta a régi cselédeket, a kis udvarra nyíló szobáját, a rézedényektől ragyogó konyháját; a tudós könyveket, no azokat nemigen siratta a hálátlan, majd megemlegeti még, mindennapi társalkodói voltak! Sőt szerét tette, hogy az egész iszákot a bölcsesség tárházával, a Georgica curiosával együtt otthon felejtse. Ahelyett elvitte lopva, a táskájába dugva az egyik pávafarkú galambját a kalickából.

Hanem azt a nyakába kötött amulettet nagyon megbecsülte, nem azért, hogy a pestis ellen megóv, hanem azért, mert egyetlen emléke soha nem látott édesanyjának.