Caroline Anderson

Páratlan anyuka

Anne Fraser

Dr. Fenegyerek

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any formWithout limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Caroline Anderson, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A SZÍVHANG 704. eredeti címe: Tempted by the Single Mum

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Gaáli István

© Harlequin Books S. A., 2011 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A Szívhang 705. eredeti címe: Daredevil, Doctor… Dad!

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: a SZÍVHANG 704–705. számában, 2023

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-663-0

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2023

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Caroline Anderson

Páratlan anyuka

1. FEJEZET

Miért? Miért pont ma kell ezt művelnie valakinek, amikor amúgy is késésben van?!

Ellie dühösen nézte a kocsit, amely beállt az egyetlen szabad orvosi parkolóhelyre, és amely éppoly kevéssé volt ismerős neki, mint a vezetője. Az biztos, hogy nem a csapat tagja, tehát nincs joga itt parkolni.

De úgy tűnt, ez egyáltalán nem zavarja az illetőt: kiszállt, rámosolygott Ellie-re, aztán bezárta a kocsit, és besétált a rendelőbe.

Kinek képzeli magát ez az alak?! Ellie kikelt magából. A drága kocsi, a magabiztos fellépés, a felháborítóan jóképű megjelenés – láthatóan olyan emberről van szó, akinek mindig minden összejön az életben. De most ráfarag. Bárki is legyen ez a pasi – valószínűleg egy gyógyszergyár képviselője –, mindjárt megkapja a magáét!

Betolatott az utolsó, igen szűk parkolóhelyre a fal mellett, és súrlódó zajt hallott hátulról. Behunyta a szemét, mély levegőt vett. Kissé elhúzódott a faltól, aztán kipréselte magát az ajtón, futólag rápillantott a karosszériára, majd átsietett a parkolón, és belépett a rendelőbe.

Az idegen lazán zsebre tett kézzel beszélgetett a recepciós Katie-vel, aki láthatóan el volt bűvölve tőle. Ellie megnézte széles vállát, keskeny csípőjét, formás fenekét és izmos lábát. Látszott rajta, hogy edzőterembe jár.

– Az orvosoknak fenntartott parkolóhelyen áll! – szólította meg, nehezen uralkodva magán.

A férfi mosolyogva fordult felé.

– Igen, én…

– Tudom, hogy nincs sok hely, de miért nem állt máshová? Csak ez a hely volt elég nagy az egójának? Hála magának, most meghúztam a kocsimat, és még késtem is, pedig már várnak a betegeim.

A férfi kissé felvonta a szemöldökét. Ellie látta, hogy Katie vadul gesztikulál a háta mögött, de nem törődött vele.

– Talán korábban kellene kelnie – válaszolta halkan az idegen.

– Magának pedig meg kellene tanulnia olvasni!

– Ellie! Dr. Kendal! – szólt Katie, aki még jobban zavarba jött.

Az idegen lazán elmosolyodott.

– Szerinem kezdjük újra. – Kinyújtotta a kezét Ellie felé. – Örülök, hogy megismerhetem, dr. Kendal! Nick Cooper vagyok. Dr. Nick Cooper.

Az új – és várva várt – kolléga…

Ragyogó!

Miért nem nyílik meg alattam a föld, hogy elnyeljen?!

Nicknek el kellett fojtania a nevetést.

Dr. Kendal látható döbbenettel rázta meg a fejét, majd valami bocsánatkérésfélét motyogott, és elmenekült a személyzeti bejáraton át. Nick leengedte a kezét, vállat vont, és rámosolygott a recepciósnőre.

– Szóval ő dr. Kendal – jegyezte meg.

– Igen. Ellie. Sajnálom, amúgy nagyon kedves. Nem tudom, most mi van vele.

Nick vágott egy grimaszt, aztán besétált a rendelőbe, és becsukta maga mögött az ajtót.

– Én igen. Elfoglaltam az utolsó parkolóhelyet, és most meghúzta a kocsiját. Ha tudtam volna, ki ő, máshova parkolok.

– Csak részmunkaidőben dolgozik, valószínűleg azért nem találkozott vele az interjún. És gyalog szokott bejárni. Szóval nem tudhatta.

Nick bólintott.

– Nem, de biztos vagyok benne, hogy hamarosan jobban megismerjük egymást.

Katie még mindig zavartan mutatott egy ajtóra.

– Jöjjön, bemutatom az adminisztrációs csapatnak. Szerintem dr. Gallagher egy perc múlva itt lesz, hogy üdvözölje. Szóltam neki, hogy megérkezett.

Miközben követte Katie-t az irodába, Nick kereste a szemével a temperamentumos kolléganőt, de az nem mutatkozott.

Kár. De végül is mindegy, bőven lesz idejük megismerni egymást. Már alig várta, hogy lefolytasson vele néhány érdekes beszélgetést…

Ellie összepréselte az ajkát, és visszapislogta feltörő könnyeit, miközben becsukta maga mögött a rendelő ajtaját, és nekidőlt. Lehetett volna rosszabb is. Szerencsére egyetlen beteg sem látta, milyen kínos helyzetbe hozta magát.

Vett néhány mély lélegzetet, hogy megnyugodjon.

A halk kopogásra összerezzent. Gyorsan odébb lépett, kinyitotta – és a legrosszabb rémálmával nézett szembe: az új kollégával, aki nyilván máris gyűlöli.

– Katie szerint ez jót tenne magának – mondta a férfi rezzenéstelen arccal.

Ellie gyanakodva nézte a csésze teát, amelyet Nick feléje nyújtott.

– Miért tesz békeajánlatot? Nekem kellene bocsánatot kérnem. Vagy rakott valamit a teába?

– Ne hozzon kísértésbe! – Nick ferdén elmosolyodott. – Ez nem békeajánlat. Katie akarta behozni, de gondoltam, tisztázhatnánk a dolgot.

Ellie elfogadta a csészét, és kényszerítette magát, hogy a férfi szemébe nézzen. Önkéntelenül is leeresztette a vállát.

– Sajnálom, nem tudtam, hogy ki maga. Ez persze nem mentség, de… Azt hittem, csak hétfőn kezd, nem számítottam magára. És fel sem ismertem, aztán meg elhappolta az utolsó helyet az orrom elől, aztán még a falnak is nekimentem… szóval elszakadt nálam a cérna.

– Semmi baj, Ellie. Felejtse el, és kész. Igaza van, csak hétfőn kezdek. Ma csak bemutatják nekem a rendelőt és a személyzetet. És bocsánat, hogy beálltam a helyére, Lucy mondta, hogy nyugodtan álljak oda, mert maga gyalog szokott bejárni.

– Igen, majdnem mindig, de ma késésben voltam.

– Lucy említette, hogy kevés a parkolóhely az építkezés miatt.

Ellie bólintott, és megkönnyebbülten felsóhajtott.

– Igen, bár hamarosan befejezik, ha minden igaz. Bocsánat, de nem beszélhetnénk később? Nem akarok megint udvariatlan lenni, de várnak a betegeim, és már így is megcsúsztam.

– Persze, nem gond. És sajnálom a kocsiját is.

– Hagyja csak. Joga volt ott parkolni, én meg teljesen túlreagáltam. És köszönöm a teát. Ez ma az első.

Nick mosolyától Ellie megborzongott.

– Szívesen. Majd később találkozunk. – Megremegett a férfi szája széle. – Maga megtanít olvasni, én pedig megtanítom, hogy kell leolvasni az órát.

Ellie a szemét forgatta.

– Ó, le tudom én! Öt huszonhétkor keltem.

– Akkor nem tartom fel tovább. Később még találkozunk.

Miután Nick becsukta maga mögött az ajtót, Ellie az asztalára tette a csészét, kezet mosott, és bekapcsolta a számítógépét – de egész idő alatt a férfi mosolyára gondolt.

– Szedd össze magad! – szólalt meg fennhangon, ivott egy kortyot a teából, és megnyomta a gombot, hogy behívja az első beteget.

Miután végzett a délelőtti rendeléssel, Ellie felment az emeletre a társalgóba, hogy készítsen magának egy kávét, és egyen valamit. Ott találta Nicket egyedül. A férfi felemelte a tekintetét az asztalon szétterített papírokról, és ránézett azzal a hihetetlenül kék, lehetetlenül szép szemével.

– Minden rendben?

– Még élek – nevetett Ellie. – A szégyenbe nem szoktak belehalni az emberek. Magára hagyták?

– Mindenkinek dolga van, én meg épp átolvasom az iratokat, és reméltem, hogy eljön, és kezdhetjük elölről.

– Nem kell, Nick. Nem hagyhatnánk ennyiben? Nem szoktam ilyen goromba lenni.

– Elhiszem. De kárt tett a kocsijában.

Ellie megvonta a vállát, és a vízforralóhoz ment.

– Alig látszik. És akkor sem kellett volna ilyen gorombának lennem.

Nick felállt, és odament hozzá.

– Kezdjük elölről. Nick vagyok.

– Én pedig Ellie.

A férfi kezet nyújtott neki, és mikor Ellie elfogadta, rákulcsolta az ujjait. Abban a pillanatban forróság futott át a testén, és gyorsan elengedte Nick kezét. Bekapcsolta a vízforralót, és keresztbe tett lábbal, összefont karral a munkalapnak támaszkodott.

Miért kell ennek a pasinak ilyen átkozottul szexinek lennie?

– Csinálok magának teát, addig ehet valamit. – Nick ajkán megint mosoly bujkált. – És ha már itt van, elmondhatná, miért kelt fel öt huszonhétkor.

Ellie odaadta neki az üres csészét, és az uzsonnásdobozával az asztal másik oldalára telepedett, hogy legyen köztük távolság.

– Kávét kérek tejjel, cukor nélkül. És sokszor kelek ilyen korán. Kiteregettem, újra bekapcsoltam a mosógépet, lezuhanyoztam, felöltöztem, felébresztettem a gyerekeket. Nagy nehezen rávettem őket, hogy kezdjenek öltözni, aztán reggeliztünk. Maisie hisztizett, mert még nem száradt meg a kedvenc ruhája, Oscar nem találta a fél pár cipőjét, ezért rájött a hisztiroham, Evie meg bepisilt, úgyhogy megint tisztába kellett tennem. Addigra Oscar levette a cipőjét, és eldugta, Maisie meg harmadszor is átöltözött. Szóval igazából tök átlagos reggel volt.

Nick letette elé a kávét, a szeme vidáman csillogott.

– Ajaj! – mondta, majd visszaült az asztalhoz, és együttérző pillantást vetett Ellie-re. – Nem valami jó kezdet.

Ellie hiába próbált kicsikarni magából egy mosolyt. Nick erre elkomorult, és kissé közelebb hajolt hozzá.

– Jól van? – kérdezte halkan.

Ellie megvonta a vállát.

– Persze. Csak fáradt vagyok. És lehetett volna rosszabb is. – Evett a salátájából, és próbált nem gondolni a férfi gyönyörű szemére. – Legalább semelyikük sem hányt este vagy lázasodott be, de az óvónőket sajnálom. Oscar egyfolytában ordított az óvodában, mert cipő nélkül tettem be a kocsiba, Maisie meg még mindig dacos volt.

– És Evie? Úgy hívják, ugye?

Ellie mosolyogva tette le a villát.

– Igen. Ő kedves és vidám volt, mint mindig. De már nem tart sokáig, nála is jön a dackorszak.

Nick hátradőlt, és kérdőn nézett rá.

– És a férje?

Ellie kiegyenesedett, újra megfogta a villáját, és a salátáját piszkálta.

– Elváltam.

– Aha. Üdv a klubban! Ne beszéljünk erről, jó? Biztos vannak kellemesebb témák is.

Nick elfordította a tekintetét, de Ellie még meglátta benne a szomorúságot.

– És mióta dolgozik itt? – érdeklődött a férfi.

– Bő három éve kezdtem, nem sokkal Maisie születése után. Volt egy lakásunk Londonban, de David szülei itt élnek Yoxburghben, úgyhogy vettünk egy nyaralót közel hozzájuk. De mivel David legtöbbször külföldön dolgozott, Maisie születése után ideköltöztünk, és megtartottuk a londoni lakást. Amikor tíz hónapos volt, munkába álltam. Aztán két hónap múlva kiderült, hogy terhes vagyok Oscarral. Aztán jött Evie.

Ellie nem akart erről beszélni, mert még most, majdnem két év után is fájt neki David viselkedése. De remekül boldogul nélküle, még jobban is, mint vele, bármennyire is nehéz néha.

– Most hány évesek? – kérdezte Nick.

– Maisie most lett négy, Oscar két és fél, Evie meg lassan tizenöt hónapos.

Nick meglepett arcot vágott.

– Hű, ez…

– Nevetséges, tudom. Három gyerek szűk három év alatt.

Nick lassan kifújta a levegőt.

– Nem nevetséges, de elég húzós egy egyedülálló anyának, főleg ha mellette dolgozik is. Néha kész rémálom lehet.

Ellie megrázta a fejét.

– Sok örömöm van bennük, ha levegőhöz jutok. A ma reggel pont nem ilyen volt, de a világért sem cserélném el semmire.

– Persze hogy nem. Gondolom, mindennél jobban szereti őket.

– Igen. És most maga jön. Miért van itt?

Nick megvonta a vállát.

– Miért ne? Teljes változást akartam az életemben. Nincsenek kötelezettségeim, és ez az a fajta munka, amire mindig is vágytam. Így kellett lennie.

– És mi van a gyerekeikkel?

– Nekünk nincsenek. Ha lettek volna, a feleségemmel maradtam volna. A gyerekek életre szóló kötöttséget jelentenek.

Ellie halkan fújt egyet.

– Jónak mondja! Az exem elhagyott, amikor nyolchetes terhes voltam Evie-vel.

Nick döbbenten nézett rá.

– Komolyan? Pedig tudta, hogy terhes?

Ellie keserűen felnevetett. Persze hogy tudta: azért hagyta el.

– Azt hittem, nem akarunk erről beszélni.

De Nick nem tágított.

– Találkozik rendszeresen a gyerekekkel?

– Ó, igen. Kéthetente jön, és a szüleinél alszik. Szerintük rémes, hogy a fiuk elhagyott engem, de azt sem értik meg, hogy nem akarom visszaszerezni. De tartják velünk a kapcsolatot az unokák miatt, és a gyerekek is nagyon szeretik őket. Nagy pech ez Davidnek.

– Idióta… – Nick felemelte a kezét. – Bocsánat, nem tartozik rám.

– Semmi baj. Rajta kívül mindenki egyetértene ezzel, de ő szerencsére nincs itt, hogy tiltakozzon. Leszedné a fejem, amiért meghúztam a kocsimat.

Nick elfintorodott.

– Sajnálom. Nekem kellene fizetnem a javítást.

– Miért? Nem maga vezetett.

– Nem, de az én hibám volt, és nem igazán tettem jobbá a reggelét.

Ellie viszonozta Nick mosolyát, és azon tűnődött, miért van rá ilyen erős hatással.

– Fátylat rá! De most már vissza kell mennem dolgozni, ügyeletben vagyok. – Ellie felállt, egy pillanatig habozott, aztán kezet nyújtott Nicknek. – Akkor… barátság?

Amikor Nick megfogta a kezét, Ellie-t megint átjárta a forróság.

– Barátság – mormolta Nick.

– Jó, akkor hétfőn találkozunk.

A következő pillanatban bejött Lucy Gallagher.

– Dehogy, ma este is találkozol vele a vacsorán! – mondta.

– Vacsorán? – ismételte Ellie értetlenül.

– Persze. Tudod, az üdvözlővacsora.

Jaj, ne!

– Az nem jövő pénteken lesz?

– Nem, ma hétkor. Ó, nincs bébiszittered?

Ellie behunyta a szemét, és csendben elszámolt tízig. Talán Liz segíthetne. Már megint kénytelen lesz szívességet kérni tőle.

– Nincs, de megkérdezem az anyósomat, és majd szólok. Megpróbálok eljönni, de valószínűleg nem tudok sokáig maradni.

Lucy mosolyogva megrázta a fejét.

– Nyugi, megértem.

– Most mennem kell, sok a beteg.

Ellie mindkettőjükre rámosolygott, aztán fogta a kávéját, és visszament a rendelőbe.

A keze még mindig bizsergett a férfi érintésétől.

Később felhívta Lizt, aki vállalta a bébiszitterkedést, így Ellie-nek estefelé már csak az volt a gondja, mit vegyen fel a vacsorához. Némi tanakodás után egy bő felső, nadrág és elegáns cipő mellett döntött. Megigazította a sminkjét, és egy üveg borral a kezében elindult Gallagherékhez gyalog, mert közel laktak.

Nick együtt ült Gallagherék asztalánál az új kollégákkal és partnereikkel. Olyan volt az egész, mint egy vasárnapi családi vacsora, és ez nagyon tetszett neki. Szívesen elbeszélgetett volna Ellie-vel, de hiába ült vele szemben, nem volt módja rá, mert mindenki kérdésekkel bombázta. Mikor azonban a főétel után mindenki helyet cserélt valakivel, egyszer csak mellette találta magát. Rögtön érzékelte, hogy van köztük bizonyos feszültség.

– Kér valaki kávét? – kérdezte Lucy, a háziasszony a desszert után.

Ellie megrázta a fejét.

– Nem. Kösz mindent, Lucy, de nekem mennem kell, fáradt vagyok.

– Én is. – Nick bűnbánó mosollyal felállt. – Örülök, hogy találkoztunk, és alig várom, hogy együtt dolgozzunk, de a hétvégén legalább úgy nagyjából rendet kell raknom a házamban.

– Szólj, ha kell segítség – mondta Andy Gallagher, mire a többiek is buzgón bólogattak.

Nick megköszönte az ajánlatot, Lucynak és Andynek pedig a vendéglátást, aztán kinn találta magát Ellie-vel a kocsibehajtónál.

– Gyalog jöttél? – kérdezte.

– Igen, miért?

– Én is. Hazakísérlek.

– Nem kell.

– De, de. Nem akarom, hogy a lelkiismeretemen száradjon, ha netán…

Ellie most már nevetett.

– Nick, ez itt Yoxburgh. Itt semmi veszély nem fenyeget.

– Akkor is – erősködött Nick. – Egyébként is van néhány kérdésem.

– Mint például?

Lassú tempóban elindultak.

– A rendelővel kapcsolatban – rögtönzött Nick. – Úgy hallottam, Brian nemrég kivett egy hosszabb szabadságot.

– Igen. A felesége rákos lett, tavaly halt meg ötvennyolc évesen. Brian ápolta.

– Nehéz lehetett neki.

– Hát igen. Volt egy részmunkaidős helyettesítőnk, aztán Brian újra munkába állt. Szerintem örült, hogy végre megint dolgozhat, mert nagyon el volt szigetelve.

Nick jól ismerte az érzést. Először otthagyta Rachel, aztán meghalt az öccse, Sam. Alaposan rájárt a rúd akkoriban.

– És mire vagy még kíváncsi? – kérdezte Ellie.

Nick ismét improvizált valamit, hogy ne kelljen Samre gondolnia. Végül Ellie megállt egy egyszerű, régi kis ház előtt, amelyből fantasztikus kilátás nyílt a tengerre.

– Látod? Itt nincsenek rablók és erőszaktevők – mondta mosolyogva.

– Úgy tűnik. Akkor jó éjszakát!

Elli hallgatott egy pillanatig, aztán ránézett.

– Egy kávét?

– Azt hittem, lefekszel aludni.

– Igen, de előbb el kell lazulnom. És beszélhetünk a munkáról is, ha akarod. Te döntesz.

– Semmi kávé – mondta Nick, és mintha csalódást látott volna átsuhanni Ellie arcán. Mosolyogva hozzátette: – Inkább tea.

Ellie halkan felnevetett, és a bejárati ajtó felé fordult.

– Akkor gyere be!

2. FEJEZET

Az egész házban óriási volt a rendetlenség. Miért is hívta be Nicket? Alighanem elment az esze…

– Bocs, hogy ekkora a kupi, nem volt időm rendet tenni.

Nick nevetett.

– Ne aggódj, láttam már sokkal rosszabbat is.

– Attól még nem vagyok rá büszke.

Nick megint nevetett, amitől Ellie-t furcsa nyugtalanság fogta el. Megtöltötte a vízforralót, és azon tűnődött, mit gondolhat a férfi a házáról, és hogy őt ez miért érdekli egyáltalán.

– A gyerekek rajzai? – kérdezte Nick a hűtő felé biccentve, amelyen rajzok és fényképek voltak, mágnessel rögzítve.

– Hát, nem is az enyémek – felelte Ellie nevetve.

Nick arcán egy pillanatra bánat suhant át, ami szöget ütött a nő fejébe, de nem tette szóvá.

– Hogy iszod a teát?

– Tejjel, cukor nélkül. – Nick körbenézett. – Hogy jutsz ki a kertbe? Gondolom, van kert.

– Persze. Vagy a nappalin át, vagy kívülről, a házat megkerülve. Megmutatom, ha bírod a káoszt.

– Bírom.

Nick követte Ellie-t a tengerre néző étkezőbe.

– Erre nem számítottam. Ez egészen különleges.

– Ezért vettük meg a házat. Csak épp nincs időm élvezni, de még ha lenne is, alig lehet látni a tengert, mert annyira rossz a ház elrendezése. Igazából túl kicsi három gyereknek, de arra meg nincs pénzem, hogy kibővítsem, vagy nagyobbat keressek. David azt mondja, elég, ha visszafogadom őt, és jobb lesz a helyzet.

– De gondolom, ez fel sem merül – jegyezte meg Nick óvatosan.

Ellie nevetett, és visszavezette a konyhába.

– Szerintem ő sem gondolja komolyan. De tényleg nem akarom, hogy visszajöjjön.

Elkészült a tea. Átmentek a nappaliba, és leültek a kanapéra. Ellie észrevette, hogy Nick összerezzen, és az arca eltorzul egy pillanatra.

– Jól vagy? – kérdezte. – Mintha fájna valamid.

– Á, nem nagy ügy, egy régi sérv. Mindig előjön egy kicsit, amikor megerőltetem magam. Semmiség.

– Megerőltetted magad?

– A költözködésnél. Elég sokat cipekedtem.

– Mért nem hívtál költöztetőcéget?

Nick elmosolyodott.

– Hívtam, de még így is sok munka maradt. Az én hülyeségem. Meg kellett volna mondanom, hova rakják a dolgokat. Most már többé-kevésbé minden a helyén van, már csak ki kell pakolnom.

– Hol laksz?

– Gyakorlatilag egy köpésre innen, egy kis utcában, a strandra vezető lépcső közelében.

– Hű, a Jacob’s Lane? Azt ismerem, van ott néhány szép ház. Melyik a tiéd?

– Jobb kéz felől egy kis faház a hetvenes évekből, fura nyeregtetővel.

– Ó, tudom! Egy ideje üresen állt. Nagyon tetszik.

– Aha, nekem is. Kívülről unalmas, de belül klassz. És van egy szép kertje, ami az összes földszinti szobából megközelíthető. A tengerre nem lehet rálátni, de van két lábam, és gyakorlatilag a parton élek.

Ismét megvillantotta ferde mosolyát, amelynek varázslatos ereje volt. Ellie kénytelen volt beismerni, hogy vonzódik az új kollégához. De sebaj, együtt tud ezzel élni, a lényeg, hogy jól kijöjjenek egymással a munkahelyükön.

– Sok mindent kell rajta felújítani?

– Nem, már csak néhány apróság van hátra. Hála istennek, teszem hozzá. Most már csak nyugalomra vágyom.

– Én is, de nekem nehezen jön össze. Én már annak is örülnék, ha hat órát tudnék aludni egyhuzamban. – Ellie mintegy végszóra ásított egyet. – Bocs!

Nick mosolygott.

– Hosszú napod volt, én meg feltartalak. Jobb, ha megyek. Hátha többet is tudsz aludni hat óránál.

– Az szuper lenne. Lehet, hogy reggel még egy csésze teát is megiszom az ágyban, és élvezem a kilátást a tengerre. Ez teljesen új lenne.

Nick felállt, megint összerezzent a fájdalomtól, aztán kivitte a csészét a konyhába, és a bejárati ajtóhoz ment. Ott megfordult, és mosolyogva, szemében lágy kifejezéssel Ellie-re nézett.

– Köszönöm a teát és a körbevezetést.

– Szívesen. Kösz, hogy hazakísértél. Hétfőn találkozunk.

– Már nagyon várom.

Pillanatnyi habozás után Nick átölelte Ellie vállát, megpuszilta az arcát, és távozott.

Ellie utánabámult, és megérintette az arcát, amely még mindig bizsergett. Őrület, hogy ilyen hevesen reagál egy férfira, aki első ránézésre ellenszenves volt neki! Máris megkedvelte, és szeretett volna többet megtudni róla – például hogy miért nincsenek gyerekei, miért ment tönkre a házassága, és miért költözött ide hirtelen ötlettől vezérelve.

Túl sok kérdés… Igazából semmi köze hozzá. Nick csak egy kolléga.

– Szedd össze magad, Ellie! – mondta fennhangon, és becsukta az ajtót.

A fenébe is, miért kell Ellie-nek ilyen kedvesnek lennie? – tűnődött magában Nick, miközben a drága skót whiskyt kortyolgatta, melyet az ilyen bánatos pillanatokra tartogatott. Bármilyen vonzónak találja is a hosszú, barna hajával, kifejező, szürkészöld szemével, nőies domborulataival, egy háromgyerekes nő szóba sem jöhet nála.

Új kollégái kedves, vidám társaság, már alig várta, hogy együtt dolgozzon velük. Jó lenne újra egy csapathoz tartozni, miután az öccse állapotának romlása miatt négy éven át csak helyettesként vállalhatott munkát különböző helyeken. Hiányoztak neki az emberi kapcsolatok, az érzés, hogy tartozik valahová – ha minden jól megy, ezt itt megtalálja.

Azzal meg majdcsak megbirkózik valahogy, hogy a rendelőben naponta egy levegőt fog szívni az egyik legelbűvölőbb nővel, akivel valaha találkozott.

Amikor hétfőn reggel nyolc óra tízkor Ellie megérkezett a rendelőbe, Nickkel futott össze a lépcsőn, aki épp lefelé jött.

– Jó reggelt! – mondta Ellie. – Nem láttam a kocsidat, azt hittem, megelőztelek.

– Bocs, hogy csalódást okozok, de én már fél hét óta itt vagyok – mosolygott Nick. – Lucy és Julia is korán bejött, hogy megbeszéljük a napirendet.

– A hétfő délelőttök mindig hajtósak. Ittál már teát?

– Nem, csak kávét, de még van forró víz a forralóban. Egy perc múlva jövök.

Ellie bólintott. Ahogy elhaladtak egymás mellett a lépcsőn, egy pillanatra összeért a karjuk, aminek nyomán ismét jelentkezett az a bizsergető melegség, ráadásul Nick arcszeszének illata is meglegyintette, amitől feltámadt benne a vágy, hogy a mellére hajtsa a fejét, hozzásimuljon, és élvezze a teste melegét.

Ellie, Ellie, nem lesz ez így jó…

Készített magának teát, bevitte a rendelőbe, és bekapcsolta a számítógépet.

Hamarosan kopogtak az ajtón.

– Szabad!

Nick volt az, arcán komoly kifejezés ült.

– Van egy perced? Nálam van az egyik beteged, de úgy látom, inkább téged akar. James Golding. Ráérsz most?

– Ja, Jim! Persze, küldd át. Kedves öreg fickó, sosem csinál jelenetet. Három bypassműtétje volt, de néha még mindig baj van a szívével.

– Köszi, akkor átküldöm, én meg átveszem a te betegedet.

Egymásra mosolyogtak, és Nick újra becsukta az ajtót.

Hamarosan megjelent Jim Golding.

– Jó reggelt, Jim! Hallom, látni akar.

Az öreg fáradtan rámosolygott.

– Azt mondták, nem ér rá.

– Igen, de cseréltünk a kollégámmal. Üljön le, és mondja el, mi a baj.

– Milyen panaszai voltak Goldingnak? – kérdezte később Nick a társalgóban.

Ellie a vízforraló mellé tette a csészéjét. Nem tudta, hol kezdje.

Nick felállt, odament hozzá.

– Valami baj van?

Ellie grimaszt vágott.

– Nem tudom. Azt mondta, hogy tulajdonképpen jól van, de néha szúrást érez a mellkasában. Átküldtem Meganhez EKG-ra és nagy vérképre. Csak a biztonság kedvéért. És kérte, hogy töltsek ki neki egy nyilatkozatot orvosi kezelés visszautasításáról, ha súlyos szívrohamot kapna.

– Tényleg?

Ellie bólintott.

– Igen, és ez nagyon nem tetszik nekem. Az ösztönöm azt súgja, hogy van valami, amit nem mondott el nekem.

– Igen, ezt ismerem.

– És jobb, ha az ember hallgat az ilyen megérzésekre.

Nick futólag elmosolyodott.

– Talán csak túl óvatos vagy.

Amikor aztán Ellie visszamant a rendelőbe, és a leleteket tanulmányozta, egyszer csak kiáltást hallott. Rohant ki a folyosóra, és ott találta Nicket, amint térdelve James Golding fölé hajol.

– Mi történt?

– Nem tudom, lehet, hogy infarktus. Még egy EKG-t kell csinálnunk. Vagy várj… nem, nem, nem, mégsem!

Nick már kigombolta Jim ingét, és a mellkasát hallgatta.

– Na?

Nick a fejét rázta, és megkezdte az újraélesztést.

– Szívleállás. Hívd a mentőket!

– Nem. Nick, hagyd abba! – Ellie letérdelt mellé, és rátette a kezét a kezére. – Most írta alá a nyilatkozatot. Nem szabad újraélesztenünk, nem akarja. Tavaly halt meg a felesége, és nem tudta feldolgozni a halálát.

Nick lassan felemelte a kezét, egy darabig mereven bámulta a halott öregembert, aztán behunyta a szemét, és a sarkára ereszkedett.

– Le kell zárni a folyosót, és bevinni egy szobába, amíg elszállítják – mondta. – Majd én gondoskodom róla. Te meg intézd a telefonokat.

Ellie bólintott, és visszament a rendelőjébe. James Golding lányát is felhívta, és a hangpostán visszahívást kért. Tulajdonképpen nem ért volna rá meggyászolni a beteget, akit az utóbbi hónapokban megszeretett, de a szíve nehéz volt, és szüksége volt néhány pillanatra…

Egy könnycsepp pottyant a kezére, és letörölte. A következő pillanatban hallotta, hogy nyílik az ajtó, s épp csak odafordult, Nick már át is karolta.

– Sajnálom, hogy nem tudtam megmenteni – mondta halkan.

Ellie megrázta a fejét, és kissé eltávolodott tőle, mert zavarba jött.

– Nem kell. Ő akarta így. Bárcsak többet tehettem volna érte!

Nick elengedte, és gyengéden letörölt egy könnycseppet az arcáról.

– Teljesítetted az utolsó kívánságát, Ellie. Gyorsan történt, nem szenvedett. Szerintem megérezte.

Ellie bólintott, aztán mély levegőt vett, kifújta az orrát, és kicsikart magából egy mosolyt.

– Sajnálom, hogy már az első napodon elvesztettél egy beteget. Jól vagy?

Nick Ellie-re pillantott, aki aggódva figyelte az arcát. Bezárta a fájlt, amelyen dolgozott, lecsukta a laptopot, és felállt.

– Igen. Megesik az ilyen. Egyszer mindenki elér az út végére, és különben is, nem az én betegem volt. És te? Jól vagy?

– Igen – felelte Ellie nem túl meggyőzően.

– Jó sokáig dolgozol.

Már estére járt az idő.

– Hétfőn mindig rendelek délután is. Ma sok volt a munka, de már végeztem. Örülök, hogy még itt vagy. Beszéltem Mr. Golding lányával, megköszönte, hogy gondoskodtunk az apjáról, és elengedtük, ahogy kívánta.

– Tudod, mit mondott, amikor rátaláltam a földön? „Te jó ég, mekkora hajcihőt csináltam!”

Ellie-nek elszorult a torka, és nyelt egyet. Aztán halkan felnevetett.

– Ez annyira rá vall! Igazi úriember volt.

– Menned kell a gyerekekért?

– Nem, az anyósom, Liz már elhozta őket, és elő is készíti a lefekvéshez.

– Akkor hazakísérlek. Most indulok.

Pillanatnyi habozás után Ellie bólintott, és bágyadtan elmosolyodott.

– Rendben. De csak az utca végéig, onnan egyedül megyek.

– Mert nem akarod, hogy az anyósod mindenféléket gondoljon?

– Olyasmi. És szerintem neked sem hiányoznak a kis szörnyetegek ez után a hosszú nap után. Elég idegesítőek tudnak lenni, amikor fáradtak.

Nick mosolyogva ingatta a fejét.

– Nyugi, úgyis ki kell vinnem a kutyát.

– Nem is tudtam, hogy van kutyád.

– Mert nem is volt, egészen tegnapig, amikor a szüleim áthozták. Az öcsémé volt.

– És most miért van nálad?

Nick elfordította a tekintetét.

– Tavaly meghalt az öcsém – válaszolta, és összeszorult a gyomra.

– Jaj, Nick, annyira sajnálom! Nem is tudtam.

Együttérző hangja átmelegítette Nick lelkét.

Lesétáltak a lépcsőn.

– Honnan tudhattad volna? Egyébként Rufus úgymond örökbe fogadott, és a szüleim szerint nagyon hiányolt, ezért mondtam nekik, hogy hozzák át. Tegnap a húgomnál voltak látogatóban Ketteringben, szóval épp útba esett.

– És milyen fajta? – érdeklődött Ellie.

– Spániel. Aranyos, és nagyon békés. Az élete nagy részét Sam ágyában töltötte, és mindig jelzett, ha Samnek rohama volt. Ez nagyon hasznosnak bizonyult.

– Akkor kiképzett kutya?

– Nem. Betegesen engedetlen volt, de nagyon ragaszkodott Samhez. Amikor Sam már nem ismert fel minket, őt még akkor is felismerte.

– Milyen betegsége volt az öcsédnek?

Nick megvonta a vállát.

– Soha nem állapították meg pontosan. Születésétől fogva beteg volt, sok szempontból súlyosan fogyatékos. Harmincnyolc éven át körülötte forgott a szüleim élete.

És az övé is, de ez egy másik történet.

Ellie finoman megérintette a karját.

– Nagyon sajnálom.

Nick bólintott, és továbbsétált. Amikor elértek Ellie utcájához, megállt, és rámosolygott a nőre.

– Szóval itt kell visszafordulnom. Gondolom, egyedül is hazatalálsz.

Ellie a szemét forgatta, aztán oldalra billentette a fejét, és kérdőn nézett rá.

– Jól vagy?

– Persze. Mért ne lennék?

Ellie szeretetteljesen rámosolygott.

– Látom, hogy szomorú vagy.

Az is volt. És bűntudatot érzett, amiért megkönnyebbült, amikor Sam végre örökre elaludt.

Nick mosolyt kényszerített magára.

– Jól vagyok, Ellie. Találkozunk holnap?

Ellie bólintott.

– Hétfőn, kedden és pénteken dolgozom.

– Majd teszek fel vizet – ígérte Nick, mire Ellie mosolyogva lábujjhegyre állt, és futólag arcon csókolta.

– Vigyázz magadra, Nick. Akkor holnap!

Ahogy Ellie megfordult és elsétált, Nick furcsán egyedül érezte magát.

Odahaza összegömbölyödve találta Rufust a vackán, a Sam holmijával teli dobozok mellett. A kutya felemelte a fejét, és a farkát csóválta, de a szeme ugyanolyan hatalmas és szomorú volt, mint mindig.

– Szia, kis haver! – köszöntötte Nick kedvesen, és ahogy letérdelt elé, Rufus nyüszítve felugrott, és megnyalta az arcát. – Sajnálom. Elég gyenge pótlék vagyok, mi? – Megsimogatta a kutyust, majd bement a konyhába. – Gyere, együnk, aztán sétálunk egyet, és utána megnézzük, van-e valami a tévében, jó?

Rufus farkcsóválva követte, és le sem vette róla a szemét.

3. FEJEZET

Másnap reggel Ellie mosolyogva konstatálta, hogy Nick betartotta az ígéretét, és tett fel neki vizet a teához. Amikor a lépcsőn találkozott vele, megkérdezte, jól van-e.

– Persze, mért ne lennék?

Ellie nem akarta szóba hozni az öccsét, ezért csak annyit mondott: „szuper”, és ment is tovább.

A nap folyamán már csak egyszer találkozott vele a folyosón, de a puszta tudat, hogy Nick az épületben van, bizsergető várakozást keltett benne, mert bármikor összefuthattak.

A szerdát és a csütörtököt Ellie a gyerekeivel töltötte, a gondolataiban azonban csaknem szüntelenül ott kísértett Nick alakja. Nem győzte emlékeztetni magát, hogy csak egy kollégáról van szó, nem szabad a megszállottjának lennie.

Mivel péntek reggel esett az eső, Ellie kocsival vitte a gyerekeket óvodába, és útközben beadta a csomagokat Lizhez és Steve-hez, mert apás hétvége volt.

A rendelőbeli társalgó tűzhelyén ott volt a meleg víz, de Nick sehol. Ellis kissé csalódott volt. Milyen butaság…

Készített egy kávét, aztán lement a földszintre, és elkezdte a rendelést.

Nickkel csak az ebédszünet végén találkozott a lépcsőn.

– Bujkálsz előlem? – viccelődött.

– Dehogyis, mért bujkálnék? Igazából reméltem, hogy találkozunk. A hétvégén nem nálad lesznek a gyerekek, ugye?

Ellie bólintott.

– Miért?

– Van kedved hozzá, hogy te legyél az első vendégem? Persze csak ha nincs jobb dolgod.

Ellie igyekezett nem kimutatni az örömét.

– Lássuk csak… Mosnom kell, alaposan kitakarítani a házat, gyomlálni a kertben…

– Akkor ez egy „nem”?

– Dehogy! – Ellie elmosolyodott. – Mikor?