Fordította:

Novák Gábor

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Bill Clinton – James Patterson: The President’ s Daughter

Copyright © 2021 by James Patterson and William Jefferson Clinton

This translation published by arrangement with The Knopf Doubleday Group, a division of Penguin Random House LLC and Little, Brown and Company, a division of Hachette Book Group, Inc.

Jacket design by Mario J. Pulice

Jacket photo-illustration by Debra Lill

James Patterson author photograph by David Burnett;

President Bill Clinton author photograph by Russell James

Jacket © 2021 Hachette Book Group, Inc.

Hungarian translation © Novák Gábor, 2021

© XXI. Század Kiadó, 2021

ISBN 978 963 568 135 8

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Tegyi Tímea

Előkészítés Tomka Eszter

Ebook Hársfai László

Korrektúra Mandl Orsolya

Ügyvédünk és barátunk, Robert Barnett vett rá minket, hogy együtt dolgozzunk Az elnök eltűnt című regényen. Elég jól működött. Azután – pedig lehetett volna több eszünk – rábeszélt minket Az elnök lányára. Nagyon örülünk, hogy másodszor is hallgattunk Bobra. Jó munkát végzett, jogtanácsos úr.

Brendan DuBois a New Hampshire-i otthonából is végigkísért minket az összes kutatáson, az összes vázlaton és olyan sok szövegváltozaton, hogy abba jobb nem belegondolni. Brendan volt a mi kősziklánk – és időnként a keményfiú, aki nélkülözhetetlen volt számunkra.

ELSŐ
RÉSZ

1.
FEJEZET

Helyi idő szerint hajnali két óra

Szidra-öböl, Líbia partjai előtt

A Night Stalkers különleges műveleti ezred Lándzsa Egy kódnevű MH–60M Black Hawk helikopterének fedélzetén a 6. SEAL-csapat parancsnoka, Nick Zeppos ránéz az órájára. A csapatával öt perce szálltak fel az USS Wasp kétéltű rohamhajóról értékes célpontjuk felé a koromsötét éjszakában. Ha ő és a csapata – illetve a többi SEAL-harcos a másik Black Hawk helikopteren, a Lándzsa Kettőn – szerencsével jár, már jóval napkelte előtt megtalálják és megölik Aszim al-Asidot.

Zeppos vet egy gyors pillantást a csapata tagjaira, akik szorosan egymáshoz préselődve ülnek a két oldalán két sorban. Leginkább hallgatnak a helikopter hangos, vibráló belsejében, néhányan műanyag palackokból vizet kortyolgatnak, mások szorosan összefogott kézzel előredőlnek. Elöl a Night Stalkers pilótája és másodpilótája a híres 106. légi szállítású különleges műveleti ezredből alacsonyan repül, körülbelül tíz méterre a hullámzó vízfelszíntől. A műszereik kéken és zölden derengenek. Zeppos tudja, hogy a helikopter félhomályos fedélzetén minden SEAL-katona a közelgő küldetést gondolja át újra és újra, visszaemlékezve a kiképzésre, majd előkészítve az elméjüket arra, ami vár rájuk:

Aszim al-Asid megölésére.

Régi célja ez az amerikai hírszerzésnek és fegyveres erőknek. Zeppos őszintén reméli, hogy aznap éjjel, négy év felkészülés után megütik a főnyereményt.

A SEAL és a Különleges Erők egységei korábban is vadásztak már le terrorista vezetőket – nevezetesen Oszáma bin Ládent és Abu Bakr al-Bagdadit, illetve számos alvezérüket és szövetségesüket, a háttérben rejtőzködő, onnan parancsokat adó kulcsembereket, akik nem piszkolták be a kezüket azontúl, hogy szemcsés videófelvételeket készítettek és ékesszólóan szónokoltak a halálról és a bosszúról.

– Mindjárt száraz lesz a lábunk! – jön a hívás a Night Stalkers parancsnokától, amivel azt akarja mondani, hogy hamarosan beérnek a tenger felől Líbia felé. A darabokra szakadt, belviszályokkal küzdő ország tökéletes hely az olyan terroristák kinevelésére és elrejtésére, mint al-Asid.

Al-Asid azonban nem olyan, mint a terrorista szervezetek többi vezetője.

Az elmúlt években több videófelvétel is készült a csapata akcióiról, és al-Asid mindegyiken a véres káosz középpontjában állt, támogatói jól szervezett és jól elrejtett hálózatára támaszkodva, akik csak az utolsó pillanatban bukkantak fel, hogy segítsenek neki, aztán eltűntek.

Aszim egy zsúfolt belgiumi plázában áll, kezében egy detonátorral, nyugodtan megnyomja a gombot, aztán tompa bumm! visszhangzik végig a bevásárlóutcán, megremeg tőle a kamera, de nem annyira, hogy ne mutassa a gomolygó füstfelhőt, a sikoltozva menekülő, véres arcú és karú vásárlókat.

Aszim egy párizsi utcán, háta mögött a kamerával. Hosszú esőkabátja alól előránt egy automata karabélyt, és tüzet nyit a gyalogosok tömegére, kifejezetten a nőket és a gyerekeket keresve, míg csak egy fehér furgon fel nem veszi és el nem hajt vele.

Aszim két zokogó nő mögött áll a szudáni sivatagban. A nők az ENSZ egyik segélyszervezetének a munkatársai, kezük-lábuk összekötve. Aszim higgadtan odalép előbb az egyik, majd a másik mögé, kezében egy nagy karddal, és mindkettejüket lefejezi. A vérük ráfröccsen a ruhájára.

Zeppos parancsnok kinyújtja, majd visszahúzza a lábát. Már két olyan rajtaütésen vett részt – egyszer Jemenben és egyszer Irakban –, amelyen a hírszerzés jó eséllyel meghatározta Aszim helyét, de a jó nem bizonyult elég jónak. Mindkét rajtaütés sikertelen volt, a sebesült SEAL-eken, a lelőtt helikoptereken és az általános frusztráltságon kívül nem jártak eredménnyel.

Zeppos őszintén reméli, hogy a harmadik alkalom lesz az igazi.

Vannak más videófelvételek is, túl véresek ahhoz, hogy nyilvánosságra hozzák őket. Egy tanárnő Afganisztánban, odaláncolták egy sziklához, leöntötték benzinnel, majd meggyújtották. Egy öreg falusi vezető Nigériában, akit szorosan fognak a Boko Haram emberei, miközben Aszim végigmegy a sorba állított rokonain, és elvágja a torkukat.

És Boyd Tanner…

Zeppos kipillant a legközelebbi ablakon – nem akar Boyd Tannerre gondolni, akinek a halála körülményei szigorúan őrzött titoknak számítanak a Különleges Erők közösségén belül –, és megpillantja a látóhatáron a sebesen újjáépülő kikötő- és főváros, Tripoli fényes ragyogását. A kínaiak – az Egy út, egy övezet programjuk keretén belül – számolatlanul hozzák a befektetéseket a városba és a világ számos egyéb szegény országába.

A kínai kormány nyilvánosan azt kommunikálja, hogy növekvő világhatalomként ez csak egy eszköz a számára, hogy megossza szerencséjét és tudását az emberekkel. Zeppos és mások azonban olvasták a kínaiak valódi céljairól készült, titkosított jelentéseket: erőforrásokat, szövetségeseket és lehetséges jövőbeli katonai támaszpontokat szereznek maguknak, hogy Kína soha többé ne lehessen elszigetelt és megalázott ország, mint oly sokszor hosszú történelme során.

A látóhatárról eltűnik a ragyogás. A Lándzsa Egy és a Lándzsa Kettő már a líbiai sivatag fölött jár, ahol néhány évtizeddel korábban a németek és a britek vívták kétségbeesett küzdelmüket, és ahol néha még mindig előbukkantak berozsdásodott tankjaik és teherautóik a hömpölygő homok alól.

Előttük az olaszok voltak itt, és most a kínaiak, gondolja Zeppos.

Nagy ügy.

Elkezdi újra ellenőrizni a felszerelését.

Ismét megszólal a pilóta az interkomban.

– Parancsnok, bejövő hívása van – mondja.

Zeppos lenyomja a mikrofonja gombját.

– Ki az? A KKMP?{1}

– Nem, Nick – feleli a pilóta. – Egyértelműen nem a KKMP.

A francba, gondolja Zeppos. Ki meri ilyenkor zavarni?

– Kapcsolja be! – mondja, aztán statikus zörej hallatszik, végül pedig megszólal egy nagyon jól ismert hang, amelyet rengetegszer hallott már a rádióban és a tévében.

– Zeppos parancsnok? – kérdezi a férfi. – Itt Matt Keating. Bocsánat a zavarásért, tudom, hogy elfoglalt, és csak fecsérlem a drága idejét. Mindenesetre el szerettem volna mondani, hogy semmire sem vágyom jobban, mint hogy magukkal lehessek most.

– Ah, köszönjük, uram! – emeli fel a hangját Zeppos, hogy az elnök jól hallja.

– Hiszek benne – folytatja Keating –, hogy maga és a csapata el fogja végezni a munkát. Egy cseppet sem aggódom. Támogatom magukat. Tegyék hullazsákba azt a rohadékot az országért, a SEAL-ért és különösen Boyd Tannerért. Vége.

– Igenis, uram – feleli Zeppos. Lénye egy része azon álmélkodik, hogy az elnök személyesen felhívta, egy másik része meghatódott az őszinte szavaktól, és bár még magának is utálja bevallani, Zeppos dühös, amiért pont most, egy művelet közepén hívta!

A francba, gondolja. A politikusoknál jobban senki sem tudja felidegesíteni az embert. Aztán megenyhül egy kissé. Keating egykor közéjük tartozott. És tudott Boyd Tannerről.

A Kettes SEAL-csapatról.

Elméletileg nagyon kevesen tudták, hogyan halt meg Tanner, és nem egy gyakorlat során történt balesetben, ahogy a gyászoló feleségének és gyerekeinek mondták.

Egy évvel azelőtt, egy brutális tűzharc közben, sebesülten, félholtan fogták el Afganisztánban. Aszim al-Asid és a harcosai levetkőztették, és kivitték egy udvarra. Az egészet felvették.

Aszim egy kalapáccsal és fémtüskékkel felszegezte a katonát egy göcsörtös fára. A videó megörökítette azt a kínszenvedéssel teli órát, amely során Tanner ott lógott, mielőtt a fogvatartói ráuntak, és elvágták a torkát.

Valamivel arrébb két fiú felnevet. Zeppos előredől, és látja, hogy az egyik embere – Kowalski – feltart valamit, ami úgy néz ki, mint egy fémhegyű falándzsa.

– Az meg mi a fene? – kiált oda.

Kowalski nevetni kezd, és meglengeti a lándzsát.

– Aszim al-Asid! – üvölti. – Miután azonosítottuk a maradványait, le kellene vágnunk a fejét, rá kellene tűzni erre a lándzsára, és vissza kellene vinni az Ovális Irodába! Nem gondolja, hogy az elnök imádná?

Újra felharsan a nevetés, és Zeppos vigyorogva dől hátra a kényelmetlen ülésen.

Igen.

Jó éjszaka ez neki és harcostársainak arra, hogy bosszút álljanak oly sok ártatlan áldozatért, és végre szemtől szemben álljanak Aszim al-Asiddal, adjanak neki néhány másodpercet, hogy rájöjjön, kik ők, aztán beleeresszenek két lövést a mellkasába és egyet a fejébe.

Az elsötétített Black Hawk helikopter és társa tovább száguld az éjszakában.

2.
FEJEZET

Helyi idő szerint hajnali negyed három

A Kínai Népköztársaság követsége, Tripoli

Átkozottul késő éjszaka vagy kora hajnal van a Mensztir és a Gargares utca sarkán álló kínai követség földszinti fogadótermében, és Csiang Li-jün, aki a Kínai Állami Építőmérnöki Vállalat alelnökeként szerepel a vendéglistán, visszafojt egy ásítást.

A fogadásnak már több mint egy órája véget kellett volna érnie, de ennek az átkozott országnak a különleges vendégei még mindig nem hajlandóak elmenni. A politikai és törzsi vezetők, a katonatisztek – rikító egyenruhában, sávokkal és kitüntetéssel, mintha gyerekek öltöztek volna be farsangra – még mindig isznak, dohányoznak, és türelmes házigazdáikkal beszélgetnek a terem különböző sarkaiban. Csiang látja, hogy a Nagy Fal Olajtársaság, a Kínai Nemzeti Olajtársaság Szolgáltatási és Tervezési Részlege, valamint sok más vállalat képviselője hősiesen tartja magát a csung kuóért – a Középső Országért, Kínáért. Mosolyognak, a legostobább vicceken is nevetnek, és minden lehetséges módon szórakoztatják paraszt vendégeiket.

Micsoda barbárok! Ezek a parasztok még akkor sem értették meg, hogy ideje lenne visszakullogniuk a bolhás kunyhóikba, amikor elhomályosultak a lámpák, elvitték a szinte teljesen üres ételestálcákat, az égetett szeszes italokat és a söröket – Carlsberg, Heineken, Csingtao. Nem, ott maradtak, és tovább pletykáltak, egyesek még laposüvegeket is elővettek a zakójuk zsebéből, itt, ebben az állítólag muszlim országban. Amikor Csiang cserediák volt Kaliforniában, a UCLA-n, majd New Yorkban, a Columbián, azt hitte, soha nem fog gyerekesebb, fegyelmezetlenebb, bárdolatlanabb és ostobább emberekkel találkozni, de ezek mellett a líbiaiak mellett még az amerikaiak is tiszteletbeli hanoknak tűnnek.

Elővesz egy doboz Csunghua cigarettát, és rágyújt. Egyedül áll két hatalmas, cserepes növény mellett, figyeli, ki kivel beszélget, a követség alkalmazottai közül ki tűnik részegnek vagy türelmetlennek, és szemmel tartja a líbiai vendégeket. Tavaly felállt egy nagyon törékeny tűzszüneti és megbékélési kormány, de Csiang még mindig látni akarja, mely törzsek vezetői húzódnak el állítólagos honfitársaiktól, talán megágyazva ezzel egy újabb összecsapásnak vagy polgárháborúnak.

Az ilyesmit jó minél hamarabb tudni.

A fogadóterem távolabbi végéből egy sovány, szemüveges követségi alkalmazott közeledik felé rosszul szabott fekete öltönyében. Láthatólag keres valakit a tömegben. Ling… így hívják a fiút. Csiang beleszív még egyet a cigarettába, elnyomja a csikket a közelebbi növény földjében, és vár.

Az alkalmazott odaér hozzá, és enyhén meghajol.

– Bocsásson meg, uram! – mondja. – Az alagsorban szükség van önre. Tizenkettes szoba.

Csiang bólint, és elindul a termen át, ám váratlanul elé lép egy nagydarab, szakállas, részegen imbolygó férfi, a törzsi vezetők jellegzetes bő, fehér ingében és fekete nadrágjában.

– Mr. Csiang! – kiáltja angolul, megmarkolva Csiang vállát, aki szélesen, mereven mosolyog rá, miközben próbál nem felköhögni a koszos parasztból áradó alkoholszagtól. – Tényleg elmegy?

Csiang megpaskolja a férfi kérges kezét, és gyengéden lefejti a válláról.

– Sajnálom, barátom, de tudja, hogy van ez – feleli szintén angolul, mely nyelv a világ sok részén a diplomácia lingua francája. – Elszólít a kötelesség.

A férfi – Csiang nem emlékszik a nevére, csak arra, hogy az ebben a kietlen országban élő mintegy százötven törzs egyikének a vezetője – ismét meginog, böffent egyet, és így folytatja:

– Igen, a kötelesség. – Könnybe lábad a szeme. – Meg kell mondanom… meg kell… a kötelessége, az ittlétük, nagyon jót tett az országunknak. Az olaszok, a franciák, a britek, a katariak, az átkozott egyiptomiak… mind megpróbáltak uralkodni rajtunk, hogy elvegyék az erőforrásainkat… Ki hitte volna, hogy a sárga faj a fél világot megkerülve eljön ide, hogy elárasszon minket a bölcsességével és tudásával?

Csiang a legszívesebben teljes erőből pofon vágná a férfit, megpördítené, kitörné a nyakát – Nesze neked, sárga faj! –, és lelökné a padlóra.

Ehelyett nem feledve, hogy ki ő és mit kell tennie, tovább mosolyog, megszorítja a fickó mocskos kezét, és így felel:

– Amikor visszatérek Pekingbe, mindenképpen továbbítom a szavait az elnökünknek.

Ezzel élénk léptekkel továbbhalad. A legszívesebben egyenesen a mosdóba menne, hogy lemossa a paraszt bűzét és mocskát a kezéről, de nem teheti.

A kötelesség.

Elsétál két mosolytalan követségi őr mellett, akik nem sok erőfeszítést tettek, hogy elrejtsék a fülhallgatójukat és a pisztolyukat. A lift mellett Ling várja. Kinyitja előtte az ajtót, de Csiang szó nélkül, szapora léptekkel elindul a lépcsőn az alagsorba. Ebben az úgynevezett országban még mindig gyakoriak az áramkimaradások, és hiába szerelték fel a követséget tartalék áramfejlesztőkkel, Csiang nem fogja megkockáztatni, hogy két emelet között rekedjen.

Benyit az alagsor ajtaján, elmegy még egy őr mellett, végig a rosszul megvilágított folyosón, míg oda nem ér egy súlyos acélajtóhoz, amely mellé tenyérlenyomat-leolvasót szereltek a falra. Csiang rányomja a jobb tenyerét, felvillan egy lámpa, majd kinyílik az acélajtó.

Belép, bezárul mögötte az ajtó, és hangosan kattan a mágneszár. A helyiség kellemesen hűvös és kényelmes. Hirtelen megkíván egy cigarettát, de itt lent, a kínai Állambiztonsági Minisztérium huszonnégy órás szolgálatot adó követségi műveleti központjában tilos a dohányzás.

Az éjszakai ügyeletes tiszt, Liu Hsziao-po fekete keretes szemüveget, fekete nadrágot, fehér, kigombolt nyakú inget visel, és egy nagy monitor előtt ülve gépel.

– Milyen a parti odafent? – kérdezi. – Sok teveszar van már a padlón?

– Még nincs – feleli Csiang. – Mi történt?

A kis helyiség zsúfolásig tele van iratszekrényekkel, íróasztalokkal, monitorokkal, a CNN, a BBC és a CCTV–13, a Kínai Központi Televízió hírcsatornája műsorait követő televíziókkal, illetve Észak-Afrikát, a Földközi-tengert és a Szidra-öblöt mutató plazmaképernyőkkel. Az Állambiztonsági Minisztérium nyolc másik alkalmazottja szintén dolgozik ezen a hajnali órán.

– Az amerikaiak készülnek valamire – mondja Liu.

– Nem mindig ezt csinálják? Azok a kutyák csak ugatnak. Most mi van?

– Egy kétéltű rohamhajó a Szidra-öbölben, körülbelül húsz kilométerre Tripolitól – magyarázza Liu, és rámutat a térképre a monitorán. – Fél órája felszállt róla két UH–60 helikopter. Black Hawkok. Ebbe az irányba tartanak – követte a helikopterek útját egy nikotinfoltos ujj a képernyőn –, megsértették a líbiai légteret, és most nagyjából… itt vannak.

Csiang rámered a képernyőre, a falvakat és a városokat jelölő kis háromszögekre, a sík és jellegtelen tájra, aztán…

– A Nefúsza-hegységbe tartanak – állapítja meg.

– Igen – bólint Liu. – Egyenesen, egyenletes magasságot tartva repülnek… nem végeznek kitérő manővereket… és a helikoptereik fogyasztása alapján épp csak annyi üzemanyaguk van, hogy odamenjenek és visszatérjenek a Waspra. Nekem ez azt súgja, hogy valami fontosat keresnek a hegyekben, ami megéri annak a kockázatát, hogy kifogy az üzemanyaguk.

Darázs, gondolja Csiang. Ki az a bolond, aki egy rovarról nevez el egy hadihajót?

Ismét a képernyőre koncentrál.

– Önnek nincs véletlenül… – kezdi óvatosan Liu – …valamilyen érdekeltsége a Nefúsza-hegységben?

Csiang arca a hosszú évek gyakorlásának és tapasztalatának köszönhetően meg sem rezzen, a légzése sem gyorsul fel, egyetlen izma sem rándul össze. Az ember nem úgy kerül feljebb a ranglétrán, hogy kimutatja az érzelmeit.

– Még valami? – kérdezi.

– Semmi – mondja Liu. – Csak azt akartam, hogy tudjon erről.

Csiang gyengéden megveregeti a vállát.

– Nagyra értékelem, elvtárs.

Liu szemmel láthatólag élvezi a felettese figyelmét.

– Tehetek még valamit önért?

Csiang bólint.

– Igen. Ugye van itt egy Ling nevű emberük? Akit értem küldött?

– Igen – feleli Liu óvatosan.

– A következő géppel küldje haza! – utasítja Csiang. – Gondoskodjon róla, hogy a legnagyobb disznótelepre kerüljön Liaoningben. Amikor értem jött, gyakorlatilag átrohant a fogadótermen, szinte kiáltozott utánam, amiből bárki rájöhetett, akinek egy borsószemnél nagyobb agya van, hogy fontos ember vagyok, nem csak egy üzletember. Meg kell büntetni.

– Úgy lesz – ígéri Liu.

– Helyes – bólint Csiang. – Ideje visszamennem, hogy megnézzem, megérkeztek-e a tevék, és szarral dobálják-e egymást a parasztok.

Liu felnevet, aztán visszafordul a képernyője felé. Csiang odamegy az ajtóhoz, ráteszi a tenyerét a leolvasóra, és kilép a néptelen folyosóra. Ha balra fordulna, a lépcsőn felmenve visszajutna a fogadásra.

Ő azonban jobbra fordul és szapora léptekkel elindul a folyosó végén lévő irodája felé, ahol Csiang Li-jün nem a Kínai Állami Építőmérnöki Vállalat alelnöke, hanem az Állambiztonsági Minisztérium magas rangú tisztje.

Mi a fenére készülnek az amerikaiak?

3.
FEJEZET

Helyi idő szerint hajnali fél három

Nefúsza-hegység, Líbia

A Lándzsa Egyen elüvölti magát a fedélzeti tiszt:

– Két perc! Két perc a célig!

Nick Zeppos két ujját felemelve jelzi, hogy értette, és a csapat többi tagja követi a példáját. Leveszik a helikopter interkomjának a fejhallgatóit, felteszik a sisakjaikat és az éjszakai látókészülékeket, és gyorsan a szemük elé is illesztik az utóbbiakat. Zeppos bekapcsolja a sajátját, és megjelenik előtte a módosított, lopakodó Black Hawk belső terének éles, kísértetiesen zöld képe.

Két perc.

Százhúsz másodperc.

– Látom a célt, körülbelül két óránál – közli a Lándzsa Egy pilótája.

Zeppos gyorsan felidéz egy másik borzalmas gyilkosságot, amelyet Aszim al-Asid követett el két évvel azelőtt. A hívei előtt a csoportjával kivégzett egy árulónak vélt szír családot, aztán az egész világon sugározták a videót. Egyszerű kivégzés volt: a családot beterelték egy acélketrecbe, leöntötték benzinnel, majd Aszim meggyújtotta a gyufát.

A felvételen az utolsó tiszta kép, mielőtt a gomolygó füst elhomályosította a lencsét, az anya kuporgó teste volt a lángok között, ahogy kétségbeesetten, de hiábavalóan próbálta megóvni haldokló fiát.

– Harminc másodperc – jelenti be a pilóta.

A helikopter fedélzeti parancsnoka kinyitja és félrehúzza az oldalsó ajtót. Zeppos még egyszer utoljára ellenőrzi a felszerelését. Hideg levegő árad be kintről. Zeppos feláll, és elkiáltja magát:

– Maradjunk együtt, legyünk gyorsak, intézzük el a dolgot!

A csapat tagjai helyeslően bólintanak, néhányan felmutatják a hüvelykujjukat. Mind úgy néz ki, mint a közhelyes gülüszemű szörnyek: a ruhájuk, a fegyvereik és a sisakjuk a négylencsés éjszakai látókészülékkel. Zeppos kihajol az ajtón, és szemügyre veszi a sebesen közeledő épületeket. Három kisebb és egy nagyobb balra, utóbbi elkülönülve a többitől.

Az Aszim al-Asid háza. A különböző hírszerzési források által összegyűjtött információáradat szerint, amely miatt Zeppost és csapatát odaküldték ma éjszaka, jelenleg is ott tartózkodik.

Az összes épület földszintes. Sziklákból és kövekből építették őket. A távolban egy kecskekarám. És ennyi. Még egy falut sem tesznek ki.

A Black Hawk megállt, alig egy méter magasan lebeg a sziklás talaj fölött, és néhány másodperc múlva Zeppos elsőként ugrik ki. Oakley márkájú bakancsa rátipor Líbia nyugati hegyvidékének földjére, nem messze a tunéziai határtól. Körülbelül húszkilós felszerelést cipel magán, köztük a Heckler & Koch 416-osát hosszú tárakkal, de mindig könnyűnek és fürgének érzi magát, amikor a kezdetét veszi egy ilyen művelet.

Az éjszakai látókészülékkel látja, hogy a többi SEAL-harcos is kiugrik a Lándzsa Kettőből. Gyakorlottan, egymást fedezve felfejlődnek, a hátulsók fedezik az elöl haladókat, majd utánuk rohannak, és szerepet cserélnek. Nick vezeti őket, a feje ide-oda forog, előre- és hátranéz, látja az infravörös célzólézereket cikázni a hideg sötétben.

Minden csendes.

Zeppos felmegy az emelkedőn a kis épületcsoportig. Figyel, mérlegel.

Senki sem lépett még harckontaktusba?

Nem bukkan fel célpont a három kis épület tetején?

Túl csendes minden.

A csapata tagjai szétszóródnak az előre meghatározott szerepeik szerint, lövésre készen tartott fegyverrel, ide-oda forgatva a fejüket. Már ellenállásba kellett volna ütközniük.

– Behatolás – súgja oda Nick a mellette álló embernek. – Menj!

Az éjszakai látókészülékkel látja az infravörös lézersugarakat, miközben továbbmegy. A behatoló egység megkerüli a nagy épületet, megközelít egy oldalablakot. A főbejárat jó eséllyel alá van aknázva.

Enyhe rezdülést érez a bakancsa talpa alatt, rövid fényvillanást észlel.

A csapata behatol az épületbe.

Ő és a többiek némán tovább közelednek.

A PRC 148 MBITR rádiója fülhallgatójában megszólal az egyik embere, Ramirez hangja:

– Nick!

– Mondd!

– Bent vagyunk.

– Igen?

– A ház üres – mondja csalódottan Ramirez. – Senki sincs itt.

{1} KKMP: Közös Különleges Műveleti Parancsnokság – a ford.