Szöveg © Zoltán Tamás, 2025

Copyright © Dopamin Könyvkiadó, Budapest, 2025

Borítóterv: Kiss Gergely

Felelős kiadó a Dopamin Könyvkiadó márka tulajdonosának,
az OTOMO Network Kft. ügyvezetője

Szerkesztette Kozári Dóra Éva

A szöveget gondozta Kótai Katalin

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6461-34-6

Egy valamirevaló férfi csak két esetben sírhat: az anyja temetésén, és az első fia születésekor. A nagyapám annyiszor mondta ezt nekem, hogy szinte beleégett az elmémbe. Számomra ez a két sírás nem adatott meg. Amikor anyut temettük, arra kellett koncentrálnom, hogy a csatakrészeg bátyám bele ne essen a sírgödörbe, a fiamat pedig akkor láttam először, amikor már négyéves volt.

Életem eddigi harminchét éve arról szólt, hogy megpróbáljak nyomot hagyni magam után. Valamit kitalálni, feltalálni, amivel segíthetek az emberiségen. Vagy legalább megmenteni valakit, mint James Bond, Superman vagy Tarzan. Akárhányszor bemegyek egy benzinkútra, mindig megfordul a fejemben, hogy hátha éppen akkor akarják kirabolni a kasszát, fegyvert fognak a pénztárosra, én meg egy flakon kólával vagy valami más súlyos, tompa tárggyal leütöm a rablót. Ritkán utazom repülővel, de olyankor azt játszom magamban, hogy biztosan akkor akarják eltéríteni a gépet, és éppen én leszek az, aki leteríti a terroristát egy helyes légikisasszony segítségével, aki aztán majd annyira hálás lesz nekem, hogy az egész hátralevő életünket együtt töltjük. Ha vezetés közben meglátom, hogy egy autó félrehúzódva áll, és villog a vészlámpája, biztos, hogy én vagyok az, aki megáll, és segít kereket cserélni. Hányszor késtem már el emiatt! Ha valamelyik haverom éjszaka felhív, gondolkodás nélkül ugrom, és nálam a melóban sincs hétvége. Ha szükség van rám, én akár vasárnap este is kimegyek egy címre, hogy elhárítsam a problémát. De ezek kis dolgok. Nincs nyomuk. Nem jelenik meg másnap a Blikkben, hogy Mikó Áron, harminchét éves ürömi lakos volt az, aki az életét is kockáztatta másvalakiért.

Bármennyire is keresem az ilyen helyzeteket, még sosem fordult elő velem, hogy konkrétan meg kellett volna mentenem valaki életét. Nem láttam közelről balesetet, nem volt részem földrengésben, nem süllyedt el alattam hajó, és nem kellett kihúznom idős asszonyokat lángoló házakból.

Halottat is mindössze egyszer láttam közelről. Mondjuk, őt nagyon közelről. Perceken át szorítottam az elernyedt, élettelen testet. Tízéves voltam akkor. Hátraszaladtam a nagyapám műhelyébe, és ő ott lógott egy gerendáról. A torka körül egy kötéllel, ellilult arccal, félig kidugott nyelvvel. A talpai alig néhány centivel a betonpadló fölött lebegtek. Úgy öleltem át a két lábát, hogy beleszédültem az erőlködésbe. Próbáltam tartani, megemelni, de túlságosan gyenge voltam az ő megtermett, közel százhúsz kilós testéhez. Kiabáltam, hátha meghallja valaki, hogy segítségre van szükségem. Hosszú percek teltek el így, mire felfogtam, hogy ez nem fog menni. Az elzsibbadt karjaimmal odahúztam egy szerelőládát a lábai alá, és megpróbáltam ráállítani. Nem sikerült. Nem tudtam segíteni rajta. Nem tudtam megmenteni. Lekuporodtam a műhelyajtó elé, és csak gubbasztottam ott szó nélkül. Éreztem, hogy ki akar törni belőlem a zokogás, de minden erőmmel azon voltam, hogy visszanyeljem. Nem szabad sírnom. Nekem nem. Itt, a nagyapám holtteste mellett végképp nem. Órák múlva jelent meg apám, hogy hazavigyen, ő talált rám, amint még mindig az ajtó mellett kuporogtam, és egy csavarhúzóval piszkáltam a cipőm talpát. Beterelt a házba, de én kiszöktem, és a teraszról néztem végig, ahogy megérkeznek a mentősök, aztán a rendőrök, leszedik a nagyapám testét a gerendáról, lefektetik a poros padlóra, vizsgálgatják, aztán letakarják, faggatják apámat, végül elviszik a holttestet. Ültünk a Daciánkban, befordultunk a nyitott kapunkon, anyu jött elénk. Apám szó nélkül bement a konyhába, a mosogatónál kezet mosott, aztán a fiókból előszedte anyu dugi cigijét, kiült a cseresznyefa alatti padra, és rágyújtott. A harmadik szálat szívta, amikor hirtelen krákogni kezdett, majd a köhögés átváltott zokogásba. Nem tudta, hogy látom. Bal kezének két ujja között tartotta a csikket, a jobbal meg az arcáról törölgette a könnyeket. Közben anyu a konyhában bundás kenyeret sütött vacsorára, a rádióban pedig a Spice Girls énekelte, hogy „zigazig ah”…

JANUÁR

Ma nincs melóm. Sehol egy eldugult csaptelep, egy váratlan csőtörés, vagy egy felszerelendő WC-tartály. Ilyenkor, szilveszter után általában tele vagyok címekkel, mert az emberek a házibulikban rendszeresen beletuszkolnak valamit a lefolyókba, és olyasmit is lehúznak a WC-n, aminek ott semmi helye nem lenne. Egész listát tudnék összeállítani olyan tárgyakról, amiket lefolyócsövekből szedtem ki. Sárga gumikacsa, paróka, vibrátor, galacsinná gyűrt szerelmes levél, és házassági szerződés. A műanyag WC-illatosító kosárkákat nem tartom számon, azokból minden hétre jut egy. Az év első napjaiban rengeteg a dugulás. A felhalmozott kajamaradéktól rendszerint a vécén vagy a mosogató lefolyóján keresztül próbálnak megszabadulni háziasszonyok és háziurak. Tavaly valaki egy egész rúd mákos bejglit próbált lehúzni – sikertelenül.

A szabadnapomat arra szánom, hogy reggel kitakarítom Yoda kalitkáját, aztán bevásárolok itthonra mindenféle hasznos és haszontalan holmikat, estefelé pedig felmegyek apához, akit már két hónapja nem láttam. Illene boldog újévet kívánnom neki, bár nem jelezte, hogy igénye lenne rám és a kívánságaimra. Nem szokta jelezni. Yoda nagyjából egy éve került hozzám, amikor kedves cimborám, Leó rám bízta egy hétre. Nekem sosem volt háziállatom, a papagájokról pedig konkrétan nem tudtam semmit. Azt sem, hogy mit esznek, mit isznak, arról végképp nem volt dunsztom sem, hogy milyen sokat szarnak! Leó összematchingelt a Tinderen egy holland csajjal, aki annyira lázba hozta, hogy egy hétre kiutazott hozzá. Az ő papagája Yoda. Azért kapta ezt a rendkívül ötletes nevet, mert zöld, és Leó szerint ugyanolyan bölcs, mint a gülüszemű jedi mester. Természetes, hogy igent mondtam, persze, hozza át hozzám a madarat, egy hétig ellesz velem. Beállítottuk a kalitkát a nappalimba, Leó hozott egy zacskóban magvakat, és elmondta, hogy milyen gyümölcsöket kell még beszereznem. Naponta egyszer engedjem ki a kalitkából, de előtte csukjak be minden ablakot, nehogy meglépjen a kis rohadék. A madár az első három napban meg se mukkant, csak pislogott, hiába nyitottam ki az ajtaját, esze ágában sem volt kijönni. Mély gyűlölettel a tekintetében eszegetett, és apró kupacokat potyogtatott maga alá, az odakészített újságpapírokra. Aztán kiderült, hogy Leó kicsit tovább marad. Bejött neki az amszterdami klíma, az ottani hangulat, a szabadon füstölhető vicces cigik, és a holland csajok mosolya. Munkát vállalt egy zöldségesnél, egyik nőtől költözött a másikhoz, és esze ágában sem volt kiköltöztetni Yodát. Egy éve vagyok papagájgazdi. Összeszoktunk. Reggel és este egy-egy órára kiengedem, olyankor tesz néhány kört a nappaliban, aztán a vállamon ülve motyog. Beszélni nem tud. Nem tanult meg. Rikoltozni viszont olyan hangerővel képes, mint egy autóriasztó. Jó, az nem igaz, hogy nem tud beszélni… Van néhány szó, amit megtanult Leó mellett. Pontosan négy szó… Nagyjából két hete volt nálam, amikor egy reggel, a vécén ülve arra lettem figyelmes, hogy egy nő kiabál. – Jó! Még! Mélyebbre! Csináld! Félig letolt gatyával rohantam át a nappaliba, amikor megláttam, hogy Yoda totyog a kanapé karfáján, és női hangon rikoltozik: – Jó! Még! Mélyebbre! Csináld! Kikerekedett szemekkel bámultam, aztán röhögni kezdtem. Az én kedves cimborám szinte minden este felcipelt egy-egy csajt a lakásába, és ez a rafkós kis madár hallgatózott… Végignéztem a YouTube-on egy csomó videót arról, hogyan kell megtanítani beszélni egy papagájt, de kudarcot vallottam. Yoda nem hajlandó megszólalni. Csak motyog magában, vagy hangosan visít, esetleg elkurjantja magát, hogy – Jó! Még! Mélyebbre! Csináld!

Amíg kitakarítom a kalitka alján levő kihúzható tepsit, ő a vállamon kuksol, és módszeresen, szálanként tépkedi a tarkómon a hajszálaimat. Figyelnem kell, hogy a bútorokon hol pihen meg, mert rendszeresen elhelyez itt-ott egy kis székletkupacot, jelezve, hogy ő itt itthon van. Amikor elkészülök, és kidobom az összegyűrt újságpapírokat, ő már reppen is vissza a kalitka egyik rúdjára. Hihetetlenül okos. Ki gondolná, hogy egy ennyire picike koponyában elfér ennyi ész!

Magamra kapom a dzsekimet, sapkát húzok, és beülök a Fiatba. Sokszor gondolkodtam már azon, hogy vennem kellene egy „ünnepi autót” is, de igazából nincs rá szükségem. Ez a nagy rakterű Fiat Doblo tökéletes, elfér benne minden szerszám, amire vízvezeték-szerelőként szükségem van. Ha kell, akár két WC-csészét is el tudok vinni vele, a csövekkel együtt. Hetente egyszer legurulok a Lidlbe, telepakolom a bevásárlókocsit, és feltöltöm otthon a hűtőt. Évek óta élek egyedül, megtanultam gondoskodni magamról. Másról nem kell. Yodát leszámítva.

Az üzletből felhívom apámat, hogy megkérdezzem, nincs-e valamire szüksége. Most sincs. Sosincs. Veszek neki egy fürt banánt. Hazamegyek, berámolom a hűtőbe a megvásárolt kajákat, és a fürdőszobában felteszem a polcra az új tusfürdőt, mert már abból is csak kevés maradt. Lemegyek a pincében berendezett konditermembe, felhangosítom a zenét, és izzadtra edzem magam a fekvenyomó padon. Kicsit még súlyzózom, aztán letusolok, és farmert meg inget húzok. Apám az Aranyhegyen él, ami tőlem autóval nagyjából ötpercnyi utazás. Délután hatkor már sötétedik, és bár enyhe telünk van, felkapcsolom a kocsiban a fűtést. Leparkolok a kapuja előtt, kezemben a banánnal megnyomom a csengőjét. A kapuja mindig zárva van. Itt, a hegytetőn lehet, hogy én is bezárkóznék, főleg az ő korában. Elhagyatott, erdős környék, régi építésű, egy-másfél szobás házakkal. Az óvta meg ezeket az utcákat a kacsalábon forgó palotáktól, hogy hivatalosan még mindig mezőgazdasági területnek minősül, és nem adnak építési engedélyt az itt élőknek. Vadregényes, nyugis, eldugott zug, pont olyan embereknek való, mint amilyen az apám. Olyanoknak, akik nem akarnak másokkal találkozni, akik nem vágynak a város zajára, és azt is eltűrik, hogy telente a vaddisznók túrják fel a kertjeiket. Apám 2003-ban költözött ide, abban az évben váltak el, én akkor voltam tizenhat éves. Kopott, sötétbarna kardigánját viseli, és a benti mamusza van a lábán, amikor kitotyog elém, hogy kinyissa a kaput. Hatvannyolc éves, de még mindig jól tartja magát. A haja a feje tetején már ritkul, és az elmúlt években olyan sokat romlott a látása, hogy szemüveget kell viselnie. Két hónapja nem láttam, azóta mintha fogyott volna…

Beenged a takarosan rendben tartott ház nappalijába, odabent kandalló ontja magából a meleget, le is kell dobnom a dzsekimet egy szék karfájára. Nincs kézfogás, nincs ölelés. Szerintem sosem volt ölelés. Mosolyogva üdvözöl, elveszi tőlem a banánt, leteszi az asztalra, leül a kandalló melletti fotelbe, és int, hogy üljek le a kanapéra.

– Minden rendben veled? – kérdezi, miközben a szemüvegét az orra hegyére tolva végignéz rajtam.

– Persze, csak a szokásos dolgok – felelem. – Meló a köbön, azonkívül semmi. Nyugi van. Mikivel beszéltem karácsonykor telefonon, ő is jól van.

– Te hívtad, mi? Ő magától fel nem emelné a mobilját.

– Elfoglalt – motyogom, közben apám több száz darabos könyvtárát nézegetem. A nappaliban a padlótól a plafonig fapolcok, azokon rengeteg régi könyv sorakozik, főként történelmi témájú kötetek. – De te hogy vagy? Mázli, hogy nem esett hó, így nem kellett lapátolnod, semmi sem zavar az olvasásban.

– Évek óta nem kellett havat lapátolnom, bezzeg, amikor még kicsi voltál…

– Emlékszem, egyszer két napig nem tudtunk suliba menni, az utcából sem jutottunk ki, mert nem jöttek a hókotrók – vágok közbe mosolyogva. – Te is otthon maradtál velünk, és építettünk egy marha nagy hóembert, amit aztán Miki lerombolt.

– A bátyád mindig jobban szeretett rombolni, mint építeni.

– Az életét is sikerült lerombolnia, de talán most végre egyenesbe kerül…

– Ebben én nem hiszek – mondja apám. – Az emberek ebben a korban már nem változnak. A férfiak főleg nem. Lehet, hogy most rendben van, és ez az új nő meg Ausztria jó hatással van rá, de meglásd, hogy hamarosan újra inni fog.

– Ne légy már ennyire negatív!

– Csak realista vagyok. Örülnék, ha találna magának valami célt, és megbékélne a múltjával, de a piánál nincs nagyobb ellenség! Ha egyszer inni kezd az ember, az olyan, mintha egy időzített bombát vinne magával az ágyába. Bármikor robbanhat, és újra a rabja lesz. Miki nem rossz ember, de segítségre van szüksége…

– Nem fogadja el a segítséget – vágok közbe.

– Nem a te segítségedre van szüksége, te az öccse vagy. A kisöccse, aki gyengébb nála. Hiába vagy sokkal bölcsebb, tőled sosem fogadja el a tanácsokat. Ráadásul féltékeny is rád, mert szerinte anyátok téged szeretett jobban. Te voltál a kicsi. Az első hat évében nem kellett osztoznia a szereteten, aztán jöttél te, és hirtelen körülötted forgott a világ. Sajnos benne nem fejlődött ki rendesen az érzelmi intelligencia, talán ezért sem fogadja el a segítséget. Látod, engem is teljesen ignorált, évek óta fel sem hív.

– Azért ebben te is hibás vagy – mondom halkan.

– Tudom. Miki sokban hasonlít rám, ő sem szereti, ha valaki okosabb nála – vigyorog az orra alatt. – Pont azért távolodtunk el egymástól, mert egyikünk sem viselte el, ha a másiknak volt igaza.

– Te mindenkitől eltávolodtál, apa. Úgy élsz itt, mint egy remete. Ha nem lenne futárszolgálat, éhen is halnál, mert a boltig nem vagy képes lemenni, csak itt ülsz, és olvasod a könyveidet.

– A könyvekben még nem csalódtam, az emberekben annál többször – feleli.

– De te még nem vagy öreg, nem élhetsz így – ellenkezem. – Mindig a múltról olvasol, a történelmi alakok között élsz, ahelyett, hogy kimozdulnál, és beszélgetnél a hús-vér emberekkel.

– Nemsokára én is történelmi alak leszek.

– Az még odébb van, majd nyolcvanévesen ráérsz a halálon gondolkodni – vágom oda neki, miközben felállok a kanapéról.

– Maximum tizenkét hónap – motyogja maga elé.

– Mi lesz maximum tizenkét hónap múlva? – kérdezek vissza, miközben leemelek a polcról egy kötetet, aminek a borítója egy ókori görög amforát ábrázol.

– Addig élek – válaszolja unott hangon.

– Mit beszélsz? – kérdezem tátott szájjal, az arcát bámulva.

– A doki szerint annyi időm van hátra – mondja, de nem hajlandó rám nézni. – Jó esetben annyi.

Ledobom az asztalra a könyvet, visszaülök a kanapéra, és előredőlve kérdezem:

– Apa, te most miről beszélsz?

– Meg fogok halni – mondja halkan, miközben mosolyogni próbál. – Az egész testemben áttétek vannak. Későn derült ki, nincs már esély a gyógyulásra, csak szinten tudnak tartani a gyógyszerek. Maximum tizenkét hónapom van hátra.

Boldog új évet…

* * *

A nagyapám volt a helyi termelőszövetkezet elnöke, és ettől isteni pozícióban érezte magát. Életek, egész családok jövője fölött rendelkezett, amikor munkát adott valakinek. Hozzá kötötték be a településen először a vezetékes telefont, és neki már akkor csillogó piros Ladája volt, amikor a legtöbben még kerékpárral vagy ócska motorral jártak dolgozni. Kosarakban hordták hozzá a hurkát, kolbászt, sonkát a disznóvágásokról, és ha a kisboltba narancs érkezett, ő biztos, hogy kapott belőle egy-egy kilót. Az emberek előre köszöntek neki. Ha esztrádműsorral érkeztek a kultúrházba a fővárosi művészek, ő fogadta őket. Büszkén, hasát kidüllesztve pózolt a fotókon Soltész Rezső, Korda György, meg a híres bűvész, Rodolfo mellett. Nyaranta Bulgáriában meg a jugoszláv tengerparton süttette rákvörösre a kopasz feje búbját, de ott sem tudta elengedni magát. Mindig mindenről tudni akart, mindenbe bele kellett szólnia, mindent felügyelt, és elintézett. Mikó elvtárs nem tűrt ellenvetést, amit akart, azt azonnal, és pontosan úgy akarta, ahogyan azt ő kigondolta. Mindenhatónak érezte magát, és majdnem az is volt. Csak majdnem, mert a feleségét nem tudta megmenteni. Nagymama egy egyszerű tüdőgyulladásban halt meg, alig negyvenévesen. Nagyapa akkor ott maradt a kamasz fiával, de nem omlott össze. Nem omolhatott össze. Úgy tett, mintha mi sem történt volna, nem mutatta az emberek felé a fájdalmát, hiszen nem láthatták gyengének. Ugyanúgy, emelt fővel járt, és mindenkinek utasításokat adott. Apámat felküldte Pestre, beíratta egy kollégiumba, hogy ott majd embert faragnak belőle, orvos lesz, vagy ügyvéd. Nagyapának a nyolcvanas évekre akkora tekintélye lett, hogy ha csak meglátták valahol, mindenkinek görcsbe rándult a gyomra. Apának is, aki talán emiatt is csak ritkán utazott haza. Tisztességgel elvégezte az egyetemet, történelemtanár lett, és a fővárosban szeretett volna maradni. Ezt a vágyát a nagyapám egyetlen tollvonással áthúzta. Alig vette át a diplomáját, már kezdhetett is tanítani a helyi általános iskolában, ahonnan egészen váratlan és meglepő módon távozott a korábbi történelemtanár. Szem előtt kellett maradnia, közel a nagyapámhoz, hogy az irányíthassa az életét. Apának minden mozdulatáról be kellett számolnia, és kínosan figyelnie arra, nehogy szégyent hozzon a téeszelnökre. Hiába éltek Budapest mellett, nem járhatott koncertekre, nem hordhatott farmert, mert egy tisztességes kommunista elvtárs fia nem keveredhet a züllött fővárosi suttyókkal, akik csak isznak, cigiznek, és a sárban fetrengve vihognak, mint a disznók. Hogy a köztük levő, pattanásig feszült helyzetet enyhítse, nagyapa szerzett egy telket, és építtetett rá egy négyszobás házat. A szövetkezet munkásai húzták fel a falakat azokból a téglákból, amiket nagyapa odaküldetett teherautókkal. Míg mások hónapokat vártak egy-egy ablakkeretre, erre az építkezésre Nyugat-Németországból érkeztek a modern nyílászárók. Serényen és pontosan dolgoztak a kőművesek, ácsok, tetőfedők. Ki mert volna trehány munkát végezni a téeszelnök fiának? Apának semmi beleszólása nem volt a tervekbe vagy az építkezésbe, mindent nagyapa szervezett és intézett. Még a szobafestőknek is pontosan meghagyta, hogy milyen színeket használhatnak. A költözés után apa kicsit megkönnyebbült, és elkezdhette élni a saját életét, de arról sosem feledkezhetett meg, hogy az apja mindig rajta tartja az egyik szemét.

A szüleim az első nyári táborukban ismerkedtek meg, alig huszonhárom évesen. Apu az akkori hetedikesekkel és nyolcadikosokkal utazott Mezőberénybe két hétre. Ott ismerte meg a szőke, szomorú tekintetű Irinát, vagy, ahogy mindenki szólította, Irénkét. Anyu édesapja, az én másik nagyapám, szovjet tiszt volt, akit a kiskunlacházi laktanyába vezényeltek. Egy magyar lányt vett feleségül, és itt alapítottak családot. Mikó tanár úr és Irénke, a fiatal orosztanárnő között hamar kialakult a szimpátia. A táborból már párként jöttek haza, és szinte azonnal összekötötték az életüket. Akkor úgy gondolták, hogy örökre. A két nagyapa akkora lakodalmat rittyentett nekik, hogy annak egész Pest megyében híre ment. Természetesen anyu is kapott állást az iskolában, és hamar ő is a község megbecsült polgára lett. A téeszelnök menye. Irigyelt helyzetben voltak a szüleim, szép új családi házban éltek, akkor már apunak is volt egy autója, és anyu a legszebb húsokból kapott a hentesnél. Még abban az évben megszületett a bátyám, nagyapa pedig végtelenül büszke volt az utódjára. Hat évvel később éppen megfogantam anyám méhében, amikor robbanás történt a csernobili atomerőműben. Hónapokon keresztül csak arról szóltak a hírek, hogy a sugárzásnak Magyarországon is lesz majd nyoma. Anyu rettegett. Nem mert zöldséget, gyümölcsöt vásárolni a bátyámnak, és szinte minden percben az járt a fejében, hogy én majd sérülten jövök világra. Az emberek ijesztgették, hogy kétfejű meg láb nélküli gyerekek születnek Európában. Az ultrahangos vizsgálatok hiába mutatták, hogy minden testrészem megvan, anyu képtelen volt megnyugodni. A születésem utáni néhány évben is folyton vizsgálatokra hordott, attól tartva, hogy majd kiderül, mégis van valamilyen rendellenességem. Anyám idegrendszere azokban a hónapokban olyan szinten sérült, hogy azt egész hátralevő életében megszenvedte. Nyugtatókat szedett, és naponta többször is sírva fakadt. Be kellett látnia, hogy a tanári állását így nem tudja betölteni, ezért újra a nagyapa kapcsolataira volt szükség. Elintézte, hogy anyu otthonról végezhető munkát kapjon egy fordítócégnél. Ült az íróasztalnál, és mindenféle háztartási eszközök meg ipari gépek oroszul írt használati utasításait fordította magyarra. Nem hiszem, hogy különösebben feldobta ez a munka, de egész jól keresett vele, és nem kellett utazgatnia sem.

Aztán megtörtént, amire csak nagyon kevesen számítottak: a rendszerváltás!

Anyu apját visszavezényelték az akkor még éppen létező Szovjetunióba, vitte magával a nagyanyámat is. A nagyapám által irányított termelőszövetkezet az elsők között volt, amit privatizáltak. Még három éve lett volna hátra, de a kapcsolatai révén sikerült elérnie, hogy korkedvezménnyel nyugdíjaztassa magát. Pénteken még ő volt a község egyik ura, hétfőn pedig már a kapuja kerítése mögül nézte, ahogy mások dolgozni indulnak.

* * *

Január tizenötödike van. A születésnapom! Harmincnyolc lettem. Apám már reggel hétkor küldött egy felköszöntő SMS-t. A maga módján, két tőmondattal lerendezte. Délelőtt lesz két munkám a környéken, este pedig átjön Ádám barátom, hogy felpattintsunk néhány doboz sört.

Ez a nap nemcsak amiatt emlékezetes számomra, mert ekkor jöttem világra, hanem azért is, mert pontosan négy évvel ezelőtt, január tizenötödikén láttam utoljára Helgát.

Az ember azt gondolná, hogy négy év elég lehet arra, hogy elfelejtsünk valakit, de nem telik el úgy hét, hogy ne jutna eszembe. Pedig nem volt az egy mindent elsöprő, regénybe illő kapcsolat. Vagy legalábbis kétlem, hogy bárki regényt akarna írni rólunk. Kimentem hozzá dolgozni, akkoriban Solymáron, a hegyoldalban élt, egy mindennel felszerelt luxusházban. Persze, az ilyen házakban is előfordulhatnak problémák, amiken csak egy vízvezeték-szerelő segíthet. Sajnos én azt gondoltam, és talán hittem is, hogy nem csak munkakapcsolat lesz a miénk. Amikor megláttam Helgát, egy csapzott, vergődő madárka jutott eszembe. Egy autóbalesetben megsérült, mentálisan is leépült, kétségbeesett, de mégis sugárzó nő állt előttem. Mindössze néhányszor találkoztunk, azok a napok viszont kitörölhetetlenül belém égtek. Ki másnak jutna eszébe, hogy egy lángszóróval felgyújtsunk az udvarán egy hegynyi tűsarkú cipőt? Akkor úgy álltunk ott egymás mellett, mintha valami akciófilm főszereplői lennénk, akik a bajban összefognak, aztán örökre együtt is maradnak. Összesen talán kétszer vagy háromszor szeretkeztünk, és úgy tűnt, hogy együtt elkezdünk valamit, de Helga meggondolta magát. Amikor végre kiszabadult a házból, ahova egy egész évre bezárta magát, hirtelen elutazott Angliába. Időt kért. Összeszorult a lelkem, mert azt tapasztaltam, hogy azok kérnek időt, akik le akarnak zárni valamit. Jól éreztem. Miután hazatért, beszéltünk pár szót telefonon, de a személyes találkozót halogatta. Január tizenötödikén végül rászánta magát, és leültünk egymással szemben egy Király utcai kávézóban.

– Jót tett neked az utazás, szép vagy, szinte sugárzol – mondtam, miközben megpróbáltam az asztal fölött megfogni a kezét. Nem húzta el, de ahogy hozzáértem, éreztem, hogy egy pillanatra beleremeg.

– Volt időm gondolkodni – felelte mosolyogva.

– Mire jutottál? Úgy értem, kettőnkkel kapcsolatban.

– Nézd, Áron…

– Hú, ez nagyon szarul kezdődik – vágtam közbe. – Az így kezdődő mondatok nem szoktak jól végződni.

– Nem is akarlak áltatni – mondta szemlesütve, kínosan ügyelve arra, hogy véletlenül se nézzen rám. – Pokoli időszakon vagyok túl, ezt te is tudod. Egy éven keresztül csak lebegtem, és szinte minden egyes nap szembesülnöm kellett azzal, hogy amiben korábban éltem, az hazugság. Nemcsak özvegy lettem, de kiderült, hogy semmi sem úgy volt, ahogy azt én megéltem. A baleset, a ház, a költözés, és most ez a karácsonyi utazás sok volt nekem. Még mindig időre van szükségem. Nem állok készen egy új kapcsolatra, nem ugorhatok bele valamibe úgy, hogy még önmagamat keresem. Most el kell indítanom egy új életet. Éppen csak beindult a vállalkozásom, meg kell szoknom a levegőt, a szabadságot, az új embereket, képtelen lennék most lekötni magam valaki mellé.

– És ha nem kötnénk le magunkat? Csak találkozgatnánk, mindenféle kötöttségek nélkül? Tudnék neked segíteni, hogy visszazökkenj az életbe.

– Lehet, hogy pont ezt nem akarom – sóhajtotta. – Hogy segíts. Meg akarom tapasztalni, hogy mire vagyok képes egyedül. Egy férfi támogatása nélkül.

– Mennyi időre van szükséged, hogy eldöntsd, szükséged van-e rám?

– Fogalmam sincs, és tőled sem várhatom el, hogy várj rám – felelte szigorúan. – Szeretnék döntéseket hozni az életemet illetően.

Úgy feszengett, mintha titkolna vagy elhallgatna előlem valamit.

* * *

Anyu a széltől is óvott. Szinte megszállottan figyelt rám, nehogy valami bajom legyen. Csernobil miatt úgy érezte, hogy én mindig veszélyben vagyok. Éjszaka többször felkelt, és csak állt az ágyam mellett, még akkor is, amikor már négy-öt éves voltam. A bátyám nem értette, hogy mi történik, hiszen eddig ő volt a világ közepe, most pedig hirtelen háttérbe szorult, anyu csak akkor foglalkozott vele, ha én láthatóan nyugodtan szundikáltam. Szinte biztos, hogy ezek az évek vezettek ahhoz, hogy köztünk nem tudott kialakulni az a testvéri kapcsolat, amit más családokban láttam. Hat év nagy korkülönbség két kisfiú között, főleg akkor, ha a nagyobbik azt érzi, hogy a másik miatt őt elhanyagolják, vagy kevesebb szeretetet kap. Miki mindig éreztette, hogy tüske van benne miattam. Kiskoromban módszeresen megnehezítette az életemet. Ha rajzoltam valamit, azt ő összetépte. Ha építettem egy homokvárat, ő széttaposta. Ha új játékot kaptam, azt vagy eldugta, vagy gyorsan tönkretette, hogy ne leljem örömömet benne. Olyan sosem volt, hogy mi békésen, aranyosan focizgattunk volna a kertben, vagy hogy segített volna az iskolai házi feladatok megoldásában. Miki vad lett és kezelhetetlen, miközben én fuldokoltam anyám szorító ölelésétől. Én nem tanulhattam meg úszni, nem mehettem nyári táborokba, nem bandázhattam az osztálytársaimmal a környező erdőkben. Napközben a suliban szem előtt voltam, hiszen apu ott tanított, otthon pedig anyu gondoskodott arról, hogy semmi bajom ne essen. Egyetlen sérülésre, sebre sem emlékszem, amit gyerekkoromban szereztem volna. A fülem mögötti heg már jóval későbbi. Nem voltam kórházban, nem estem le fáról, nem harapott meg kutya, nem törött el egyetlen csontom sem. Emlékszem, mennyire irigykedtem Mikire, mikor begipszelték az egyik kezét. Először csak matricákat ragasztott a fehér gipszre, aztán a barátai mindenféle hülyeségeket firkáltak rá, ő pedig büszkén mutogatta mindenkinek. Miki nagyon ügyesen focizott, és matekból is mindig nagyon jó volt. Én semmiben sem voltam látványosan tehetséges. Az is igaz, hogy az iskolában mindig kivételezett helyzetben éreztem magam, mert apu miatt nem mertek csúnyán beszélni velem a tanárok, és akkor is a jobb jegyet kaptam, amikor éreztem, hogy azt nem érdemeltem meg.

Hetente egyszer-kétszer találkoztam a nagyapámmal. Eleinte apu vitt át hozzá, később biciklivel kerekeztem oda. Nála éppen az ellenkező volt a helyzet, mint otthon. Nagyapa Mikit szerette jobban, érte rajongott, őt hurcolta magával, engem csak megtűrt. Komoly vitái voltak anyuval arról, hogy engem nem szabadna ennyire elkényeztetni, és mindentől óvni, mert így sosem leszek valamirevaló ember. Mikivel barkácsoltak hátul a műhelyben, engem nem engedtek a közelükbe. Ültem a gazban, és a bogarakat figyeltem, miközben ők megszerelték Miki bringáját, vagy szögeket kalapáltak deszkákba. Miki hamar lett nagyfiú, én meg maradtam a kis nyamvadt, akire mindig vigyázni kell.

Az estéink általában ugyanúgy teltek otthon. Vacsora után anyu az íróasztal fölött görnyedt és fordított, apu egy könyvet olvasott a sarokban, Miki magára zárta a szobája ajtaját, és titkos dolgokat művelt, én pedig hasaltam a szőnyegen a tévét bámulva, vagy unottan lapozgattam egy képeskönyvet. Anyu fülhallgatóval dolgozott, neki mindig kellett, hogy szóljon a zene. Ha nagy ritkán veszekedtek apuval, az mindig a zene miatt történt. Csak olyan emlékeim vannak a gyerekkoromból, amelyekben a háttérben üvölt a zene. Anyu az aktuális pop-rock slágereket hallgatta reggeltől estig. De csak az angolokat, a magyarok nem érdekelték.

– Nem is érted, hogy miről énekelnek – vágta oda egyszer apu. Igaza volt, hiszen anyu oroszul tudott, ő pedig németül. Angolul egyikük sem értett egy mukkot sem.

Volt egy dal, ami szinte mindennap felcsendült nálunk. Akkoriban volt nagy sláger, amikor én születtem. Anyu úgy hívta, hogy „a kínai dal”. Megvolt neki kazettán is, meg nagylemezen is. A borítón egy brit zenekar látható, hátul öt fickó elmosódott arca, elöl pedig egy hosszú vörös hajú nő. T’Pau. Ki se tudtam mondani a zenekar nevét. Anyu sem. Ez a nő énekelte „a kínai dalt”, amiről csak évekkel később tudtam meg, hogy semmi köze Kínához. A középiskolában tanultam angolul, és már nagyjából megértettem a dalok szövegét. Egy nap megint a China In Your Hand szólt otthon, és akkor tudatosult bennem, hogy nem Kína van a kezében, hanem porcelán! Valami olyasmiről szól, hogy óvatosan kell bánnunk az álmainkkal, mert azok nagyon törékenyek. Elújságoltam anyunak, de őt teljesen hidegen hagyta a felfedezésem. Számára ez Kínáról szólt, és slussz. Ez a dal szólt a temetésén is.

* * *

Ülök apámmal szemben, ropog a tűz a kandallóban, az asztalon mindenféle gyümölcsök, amiket a Lidlből hoztam neki.

– Ha nem jövök át elsején, akkor el se mondtad volna?

– Nem akartam, hogy aggódj értem – feleli, de nem néz fel a könyvéből.

– Mióta tudod?

– Hogy valami nem stimmel, azt tavaly ősszel tudtam meg, de az áttétek csak nemrég derültek ki.

– Egyedül csináltad végig a vizsgálatokat? – kérdezem.

– Nem, velem volt a Veresegyházi asszonykórus, meg a 100 Tagú Cigányzenekar is!

– Szerinted ez vicces?

– Nem, de drámainak se mondanám – feleli. – Az ember megszületik, aztán meghal, egyikünk sem ússza meg.

– De az nem mindegy, hogy meddig él! – csattanok fel. – Ha előbb kiderült volna, akkor biztosan tudtak volna valami gyógymódot. Talán még most sem késő, elviszlek mindenféle orvosokhoz, hátha van valami, amitől meggyógyulsz.

– Persze, piócás ember, meg javasasszony, aki ráolvasással gyógyít. Hidd el, hogy több orvossal is beszéltem, mindegyik ugyanazt mondja. Jó esetben akár egy évig is húzhatom még.

– Vannak fájdalmaid?

– Alig – mondja, és végre leteszi a könyvet maga mellé, a fotelbe. – Kapok fájdalomcsillapítókat, azokkal egészen elviselhető a helyzet. Nézd, fiam, nem szeretném, hogy mostantól te hetente felszaladgálj ide, és a bánatos borjúszemeiddel bámulj rám! Nincs baj, tudok még gondoskodni magamról. Ha pedig eljön az idő, akkor sem lesz velem semmi dolgod, pontosan tudod, hogy van pénzem a bankban. Majd fogadok egy ápolónőt, aki naponta feljön ide, és megteszi, amit szükséges. Csak abban az egyben bízom, hogy nem kell majd pelenkázni. Azt nagyon utálnám!

– Nem tilthatsz ki az életedből, muszáj megengedned, hogy gondoskodjak rólad.

– Muszáj? – gondolkodik el. – Tudod, azt érzem, hogy most már nincsenek az életemben muszájok. Van valami felszabadító abban, amikor az ember megtudja, hogy mennyi ideje van még hátra. Nem kell a jövőn tanakodni. Rengeteg időt és energiát cseszünk el azzal, hogy a jövőnkön gondolkodunk, ahelyett, hogy a jelen pillanatokat élnénk meg.

– És te mit akarsz kezdeni a jelennel? – kérdezem elcsukló hangon. Egy percig sem állítom, hogy könnyű ez a beszélgetés. – Van valami bakancslistád? Akarod, hogy elvigyelek valahova, ahol még nem jártál?

– Van egy halom jó könyvem, amiket még el akarok olvasni – mutat a könyvespolca felé. – Feléd csak annyi a kérésem, hogy ne lihegd túl ezt a helyzetet. Tudom, hogy te valami elcseszett középkori lovagnak képzeled magad, akinek mindig meg kell mentenie valakit, de könyörgöm, hogy engem ne kezdj most nyomasztani az elmúlással. Maradjunk annyiban, hogy kéthetente beszélünk telefonon, vagy személyesen, de te ne változtass miattam az életeden. Ne miattam változtass rajta!

– Mire gondolsz?

– Áron, harmincnyolc éves vagy, és boldogtalan – néz a szemembe. – Kezdj magaddal valamit, hogy az én koromban majd legyen mire visszaemlékezned! Legyenek örömpillanataid!

– Neked nincsenek?

– Kevés. Sosem lehettem az, aki lenni akartam, később pedig már belekényelmesedtem a helyzetembe, és nem akartam változtatni.

– Ki akartál volna lenni?

– Papucs orrán pamutbojt! – nevet rám. – Mit tudom én! Majd egyszer lesz még időnk ezekről beszélgetni, de egyelőre nem vagyok annyira szarul, hogy ezzel rontsuk el a kedvem! Menj most szépen haza, hagyj engem olvasni, ha valamire szükségem lesz, majd felhívlak.

– Nem kell fát vágni? – kérdezem, csak azért, hogy húzhassam még az időt.

– Legalább két télre elegendő összehasogatott fa van a fészerben, nekem pedig csak egyre lesz szükségem.

– Ne hozzak fel egy tévét vagy rádiót? Még mindig ki akarod zárni a külvilágot?

– Nem a külvilágot zárom ki, hanem a csendet engedem be – válaszolja halkan. – Nekem a csend a legjobb barátom, mondhatom, hogy az egyetlen barátom. A könyveimben minden benne van, ami érdekel, nem vágyom sem filmekre, sem zenére.

– Azt nem csodálom, hogy nem akarsz zenét hallgatni – mondom nevetve. – Anyu mellett egy életre eleged lehetett a muzsikából!

– Anyád a zajba menekült, mert nem akarta hallgatni a saját gondolatait. Megijedt tőlük. Mindentől megijedt, mindentől félt. Emlékszel, miután elváltunk, még éjszaka is hangosan szólt nála a rádió, de sosem a híreket hallgatta, mindig olyan dalokat keresett, amiknek nem értette a szövegét. Ha megszólalt egy magyar, vagy ne adj’ isten orosz nyelvű sláger, azonnal állomást váltott. Ő zenére is halt meg. Én csendre szeretnék.

* * *

Miután privatizálták a termelőszövetkezetet, a nagyapám egy ideig úgy tett, mintha mi sem történt volna. Emelt fővel, peckesen sétált a faluban, elvárta, hogy mindenki előre köszönjön neki, és mindenféle utasításokkal látta el az utca népét. Hamar rá kellett döbbennie, hogy más szelek fújnak. Az emberek eleinte csak mosolyogtak rajta, aztán összesúgtak a háta mögött, és egy idő után szó nélkül haladtak el mellette. Ezt viselte a legrosszabbul. Hogy átnéznek rajta, semmibe veszik. Őt! Mikó elvtársat, akinek a tudta és engedélye nélkül semmi sem történhetett a környéken! Lassan visszaszorult a kapuja mögé, és leginkább csak az udvarról figyelte, hogy mi történik odakint. Ez lett a mániája. Egy kockás füzetbe kezdte jegyzetelni, hogy melyik szomszéd mikor tér haza, hogy a busz hány percet késik, hogy mikor hozzák a pékárut a boltba, esténként pedig, amikor a legtöbb ember már nyugovóra tért, ő tett egy kört a faluban. Mindent szemrevételezett, aztán hazatérve újabb feljegyzéseket készített. Másnap reggel felhívta az Elektromos Műveket, hogy kiégett egy utcai lámpában a villanykörte, sintért hivatott, mert már harmadik napja tanyázott egy kutya a templom kertjében, és névtelenül feljelentette Baumholczeréket, mert azok – szerinte – engedély nélkül kezdtek garázsépítésbe. Nagyon hamar a nagyapám lett a falu legutáltabb embere. Senki sem akart beszélgetni vele, már Pannika, az egykori titkárnője is elfordította a fejét, ha meglátta. Képes volt feljelenteni a saját szomszédjait is, mert azoknál hangosan kukorékolt reggelente a kakas.

Nagyapám tehát elveszítette a hatalmát, és mindössze két ember maradt számára, akiket kedvére gyötörhetett. Apám és én.

FEBRUÁR

Azt mondja Ádám, hogy kéne már neki egy nő. De olyan, aki meg is marad mellette. Összeállított egy listát arról, hogy milyen kritériumoknak kell megfelelnie a leendő társának.

– A legfontosabb, hogy tudjon főzni – kezdi. – Te, én már annyira unom a főtt virslit meg a pizzát, hogy azt el nem tudom mondani! Az baromi jó lenne, hogy mire hazamegyek a melóból, ott gőzölög az asztalon egy pörkölt nokedlivel, vagy egy nagy tál porcukorral hintett palacsinta.

– És vacsora után azonnal ugorjon, és mosogasson is el, mi?

– Azt én pont leszarom, hogy ő mosogat el, vagy bepakolja a tányérokat a gépbe. Tőlem reggel is mosogathat, ilyen apróságokon nem akadok fent. De főzni tudjon! Aztán az is nagyon fontos, hogy legyenek hatalmas szilikon dudái, mer’ az kell! Az is kritérium, hogy bírja a focit meg a hokit, mert én egy nő miatt se hagyok ki több meccset! Emlékszel, amikor pár éve egy bige miatt inkább kirándulni mentem, és lemaradtam a VB végéről? Na, ezt soha többé!

– Te Ádi, miért gondolod, hogy egy ilyen nőnek éppen te kellenél? – kérdezem vigyorogva, miközben kiveszek neki egy újabb doboz sört a hűtőből.

– Ha ő az én igazi társam, akkor úgyis én kellek majd neki. Egyébként is baromi jó parti vagyok. Jól keresek, van egy jó kéróm, kocsim, kipattintott bicepszeim, mi kellhet még egy nőnek?

– Élő agysejtek?

– Az csak akkor, ha filozofálni vagy sakkozni akarnánk, de erre viszonylag kevés az esély.

– Te Ádám, nem akarod hazavinni a tejfölödet? – kérdezem, megpróbálva terelni a témát.

– A mimet?

– A tejfölödet, ami napok óta ott figyel a hűtőmben.