Előszó

1996-ban, Molnár Csilla halálának tizedik évfordulóján hívtak az egyik újságtól, hogy szeretnének velem riportot készíteni. Első gondolatom az volt, hogy talán az üzleteimről fognak kérdezni, mert abban az időben akadt három is. De nem erről, hanem Molnár Csilláról szólt a riport. Aztán ezzel a témával többen is megkerestek az évek során, szinte minden évforduló környékén felkérnek újságoktól, tévéműsoroktól, hogy beszéljek róla – úgy tűnik, rejtélyes és tragikus halála a mai napig foglalkoztatja az embereket.

Sok idő eltelt 1986 óta, és sok fals információ jelent meg Csilla halálával kapcsolatban, melyekben jócskán szerepet kaptam én is. A mai napig meggyőződésem, hogy minden, ami az emeleten történt, egy rossz pillanat műve volt. Hogy a levél, amelyet Csilla hátrahagyott, nem egy halálra készülő ember búcsúlevele, hanem egy hétköznapi búcsúzásé: egyszerűen azt jelenti be az édesanyjának, hogy elköltözik.

De ez a könyv szándékaim szerint sokkal többről szól.

Egy kapcsolat történetét szeretném elmesélni benne, egy szerelemét a maga hullámvölgyeivel és magaslati pontjaival. Mindehhez pedig hozzátartozik az én előtörténetem is, egész gyerekkoromtól kezdve: honnan jöttem, hogyan lett egy szigetvári kölyökből a budapesti nagynevű zenészek, színészek legbelsőbb köreibe bejáratos srác. Hogy mi minden történt velem, mielőtt megnyitottam a fonyódi Gyöngyhalászt, és találkoztam Molnár Csillával. Hogy épp hol tartottam akkor, amikor találkozott és – kisebb-nagyobb kacskaringókat követően – elkezdett együtt futni az utunk.

Az igazgyöngy a kagylókban keletkezik, ők választják ki, ezzel védekeznek a szervezetükbe kerülő piszok, idegen anyag ellen. A szerelem bennem sem első pillantásra lobbant fel: nehéz, bonyolult időszakokon kellett átmennem hozzá. És amikor úgy tűnt, hogy rendeződnek a dolgok, hogy elkötelezhetjük magunkat egy távlatos kapcsolatnak, tragikus fordulatot vett a történet. A „mindhalálig” fogadalom szörnyen rövid ideig tartott, és ez a seb örökké sajogni fog.

Azt remélem, hogy ez a történet, amelyet most elmesélek, túlmutat a pletykalapok harmadkézből kapott szenzációin. Remélem, hogy kirajzolódik belőle egy igazabb kép Csilláról, és talán megmutat valamit az egész korszakból is, amelyben élnie adatott.

Gyerekkor

Három évvel a nagy világégés után Szigetváron megszületni talán nem a legjobb indíttatás egy fiúgyermek számára, de ennél nagyobb hendikeppel is születtek emberek, akik teljes életet és boldog gyermekkort mondhattak magukénak. Valahogy én is így vagyok ezzel, annak ellenére, hogy már egészen kisgyermek koromban szembesülnöm kellett a társadalmi igazságtalanságokkal.

A jómód, amibe születtem, nagy hirtelen szegénységbe fordult, miután Rákosi Mátyás abban látta megvalósulni a szocialista jövőképet, hogy attól, akinek valamivel több tartaléka volt annál, mint ha semmije nem lett volna, kíméletlenül elvett mindent. A mi családunk is azok közé tartozott, ahol több nemzedéken átöröklődött a szorgalom és az ennek révén elért viszonylagos jólét, amit egy tollvonással és némi erőszakkal csavartak ki a kezünkből.

Az örökletes javakat főként anyai nagyapám hagyta ránk, aki vékony, magas, szép szál ember volt. Nevéből fakadóan – Tarnava – lengyel származású családfát tudhatott magáénak, és anyámmal együtt mi is inkább ezt a vonalat erősítettük.

Nagyapám családjával Lengyelországból emigrált. A szülei és testvérei Németországban telepedtek le, ő pedig Magyarországra került. Miután megházasodott, négy lánya született. Egy kisvendéglőt nyitott Szigetváron. A második világháború után a kommunista hatalom elvette tőle, ő pedig még egy darabig mint üzletvezető tevékenykedett a vendéglőjében.

Egy vele kapcsolatos emlékem hat-hét éves koromra tehető, amikor ő már a nyolcvanas évei közepén járt. Nagyon szigorúan vette, hogy minden héten egyszer átjárjak hozzá németet tanulni, mivel ő maga tökéletesen birtokolta a nyelvet. Jutalmazásként minden óra után egy-egy forint ütötte a markomat. Általában mindenkit pénzzel jutalmazott, aki jót tett vele. Így azt a tizennyolc éves leánykát is, aki néha mezítlábasan, egy szál ruhában jelent meg nála. Kecses mozdulattal foglalt helyet öregapám öreg foteljében. Miután beletúrt a hajamba, ágaskodó mellei szinte átszúrták pólóját. Mindig ugyanazt a szoknyát viselte, s hozzá egy szakadt, foltos pólót. Körülbelül úgy nézett ki, mint Gina Lollobrigida mezítlábasan, A párizsi Notre-Dame-ban. Persze csak a mezítlábasságban hasonlítottak. Öregapám valami olyasmit motyogott felé, hogy „még korán van”, de a kunyi lány, mert így ismerte Szigetváron mindenki, válaszra se méltatta.

A legközelebbi alkalommal, amikor még korábban jött, alig várta, hogy vége legyen kínkeserves mekegésemnek. Azon morfondíroztam, hogy vajon mit csinál ez a lány az öregapámnál, miért lóbálja olyan türelmetlenül a lábát. Nem hittem volna, hogy arra vár izgatottan, hogy mikor kezdheti a takarítást. Talán ő is németórára jár? Nagyon fúrta az oldalamat, hogy miért is jött ő ide. Miután az öregem elküldött, visszalopakodtam, felálltam egy göcsre, és belestem. A kunyi lány valami aprópénzt számolt, de a pólója már nem takarta a mellét. Már nemcsak sejtetni engedte, hanem ott meredezett a két gyönyörűség. Na, ekkor leesett, hogy ez volt az az ok, ami miatt nem tudtam befejezni, hogy „bitte ein glass”. Ezt már nem akarta megvárni az öregapám, gyorsan a kezembe nyomta az egy forintot. Máskor azzal búcsúzott, hogy „nagyon hülye vagy, kisunokám ehhez a némethez”, de most csak annyit mondott: „Jól van, kisöreg, csak menj már...!”

Tovább leselkedtem. Ült öregapám ölében, aki mindkét kezével markolászta a mellét. Miközben a lány elfordította az arcát, ő a nyakát csókolgatta. Szöszmötölésemre a lány odanézett, szája sarkában kis mosoly. Nyugodtan nézett a szemembe, és én azt olvastam ki belőle, hogy nem zavarja a leselkedésem. Sőt, talán élvezi is a sikerét, hogy immár két korosztályt sikerült lenyűgöznie. Én viszont nagyon zavarba jöttem, mert a családon belüli leselkedések nem készítettek föl erre a látványra. Kíváncsiságom legyőzte a majrét, és kitartóan vártam, hogy mi fog történni. A kunyi lány most már egy kicsit nekem is pózolt. Néha az ablak felé fordult. Gyönyörű keblei önálló életet éltek. A hatás nem maradt el, remegni kezdett a lábam. Nem bírtam már a göcsön ágaskodni. A víz is kiverte a homlokomat. Vettem egy nagy lélegzetet, és hazaindultam, fejemben megannyi megmagyarázhatatlan kérdéssel, de most már arra gondolva, hogy a legközelebbi németóra után meglesem, mi lesz a dolog vége.

Aztán eltelt két-három hét, de a kunyi lány nem jött. Kezdtem elveszíteni az érdeklődésemet a németórák iránt, öregapám pedig egy-két taslival próbálta felhívni a figyelmemet a német nyelv fontosságára. Aztán egyszer csak megint megjelent a kunyi lány. Mosolyogva érkezett, matatott egy kicsit a függönynél, és résnyire félrehúzta, jelezvén, hogy ha a kis srác kukkolni akar, akkor lásson is valamit. (A kukkoldák ötlete is innen származhatott.) A műsor ugyanúgy indult. Blúz le, majd öregapám mind a két kezével rátapadt, most nem a mellekre, hanem a kunyi lány formás fenekére. Egyszer csak a lány lehúzta a szoknyáját. Alatta valami fehéres, vagy inkább szürkés bugyi volt, csipkeszegéllyel. A csipkék résein fekete szőrök göndörödtek. A bugyi a századfordulón biztos egy úrinőé lehetett, valószínű, hogy öregapámnál hagyta valamelyik szeretője még a fénykorából. Úriemberként emlegették, aki bejáratos volt a helybeli grófi családhoz, a Biedermann báróékhoz. Szigetvár elismert társasági emberének számított. Övé volt a legjobb étterem. Több nyelven beszélt, és nem utolsósorban mint a „lengyel” szép embert emlegették. Életében jelentős szerep jutott a gyengébbik nemnek, és ez szemmel láthatóan a nyolcadik ikszen túl is így maradt. Aztán, miközben nagyapám a térdén „lovacskáztatta”, az egyik pillanatban a kunyi lány úgy gondolta, hogy ez a műsor már tizennyolc éven felüli, és véget vetett élvezetes leselkedésemnek. Előtte még a középső ujjával mutatott valamit, amit akkor még nem értettem. Gyerekes fantáziám alapján nem jutottam el addig, hogy mi történhetett, miért nem engedi, hogy tovább leselkedjek.

Otthon azonnal elmeséltem anyámnak, mert előtte semmit nem titkoltam. Erre ő úgy kifakadt, hogy elég baj ez nekünk, ha az öregapád minden pénzét a kunyi lánynak adja. Azt azért nem említettem anyámnak, hogy a kunyi lányt láttam ruha nélkül, és hogy nagyon tetszett, mert még elmondta volna apámnak. Ő sosem kérdezett, csak kihúzta a nadrágszíját, megfogta az egyik karomat, és egész komoly színeket kreált a fenekemre. Anyám mesélte, hogy öregapám fiatalkorában is nagyon szerette a nőket, erről nem is tudott leszokni, de nyolcvannégy évesen ez már sokba kerül neki. A történtek után a szüleim megkeresték ezt a szegény lányt, és olyan hatásosan megfenyegették, hogy soha többé nem merte betenni a lábát nagyapámhoz. Legközelebb akkor hallottam róla, amikor öregapámat beidézték a szigetvári bíróságra. Anyám szerint nem akarta elmondani, hogy miért kapta az idézést, és azt sem akarta, hogy valaki elkísérje. A bíróság előtt találkozott a nyolcvan év feletti barátjával, aki szintén ugyanabban az ügyben volt beidézve, ugyanis a kunyi lány teherbe esett, és úgy gondolta, hogy ha már járt mindkét idős emberhez, kettőjük közül valamelyiket megnevezi apának. A bírónő, amikor meglátta a két öreget, elmosolyodott, és elküldte őket, mondván, nem valószínű, hogy bármelyikük is a gyermek apja lehet. Tehát elmaradtak a heti látogatások. Németórákra még jártam hozzá, de egyre kevesebbet. Sétáira néha elkísértem. A mindig elegáns, öltönyt és kalapot viselő, jó humorú ember teljesen magába roskadt. Végül kilencvennégy éves korában halt meg. Így is szép, teljes életet élt, és a halála megviselte az egész családot, de különösképpen engem. Később még serdülőkoromban is büszke voltam, hogy akik ismerték, mindig azt mondogatták: „Gyerek, te tiszta öregapád vagy” – persze a magasságomra és a kinézetemre célozva.

Apám jómódú, nagyon ügyes iparos volt. Egy kisüzemet birtokolt, ahol Németországban vásárolt drága gépekkel dolgoztak. Csatornákat, ehhez tartozó elemeket készítettek, bádogosmunkákat vállaltak. A szigetvári templom dísztornyát is apámék csinálták. A Rákosi-korszakban egyszer csak közölték vele, hogy a gépekkel együtt államosítják az üzemet, meghagyva számára azt a lehetőséget, hogy ha akar, mint alkalmazott tovább dolgozhat itt. Ráadásul a nála végzett segédje lett a főnöke, miután ő párttag volt. Ma is emlékszem arra a szomorú pillanatra, amikor a hatóság emberei a csarnokban állnak, arra várva, hogy apám bezárja az ajtókat, és átadja nekik a kulcsokat. Szívszorító látvány volt ezt a kemény embert könnyezve látni. Ettől a pillanattól kezdve már soha nem talált önmagára. Nagyon szegények lettünk. Tapintható volt a nyomor a családban.

Anyámmal is megromlott a kapcsolata, mivel apám a sorozatos megaláztatást nem bírta ital nélkül. Szinte felemésztették egymást az állandó veszekedések közepette. A sok stressz hatására apám arcidegzsábát kapott, és a szigetvári orvos műtétet javasolt számára. Hamarosan a pécsi „négyszázágyas” klinikára került. Akkor én már Pesten éltem, és egy igazán szomorú vasárnapon Gabi barátnőmmel meglátogattuk őt a kórházban. Szinte lelkiismeret-furdalásom támadt, amikor szembesültem vele, hogy már soha nem lesz az a magabiztos, kemény ember, akitől annyira tartottam gyerekkoromban. Persze nagyon örült látogatásomnak, és szemmel láthatóan büszke volt rám. Az ápolónőknek is eldicsekedett: „Ő a fiam, Budapesten él, a 43-asnál dolgozik.” Nem tudom, honnan gondolta, hogy ez dicsőség számomra, nekem inkább ciki volt. Többször is átölelt, mintha örökre búcsúzni akarna tőlem, de én nem vettem tudomásul ezt a jelzést, és úgy távoztam a kórházból, hogy a jövő héten úgyis találkozunk. A sors azonban másképp rendelkezett, és a hétfői műtét után, hatvanhét évesen távozott az élők sorából az az ember, aki történetesen az édesapám volt, és akinek a fájdalmait csak jóval később tudtam megérteni.

Apám mindig arra biztatott, hogy tanuljak szakmát, de az ő méltatlan helyzetét látva én soha nem vágytam erre az életmódra. Minden este holtfáradtan ért haza a munkából. A keze, a körme piszkos volt, és a kedvetlenség úgy ült ki az arcára, mint az öregasszonyok a padra a bágyadt őszi napsütésben. Ezek után azt a következtetést vontam le, hogy számomra a legfontosabb dolog nem az lesz, hogy szakmát tanuljak, hanem inkább valami értelmiségi pályát kellene becserkésznem. A szüleim figyelmeztettek rá, hogy az efféle helyekre a mi társadalmi hátterünkkel nagyon nehéz bekerülni, főleg hogy még osztályidegennek is számítottunk. Ők velem kapcsolatban nem is álmodtak ilyesmiről.

Anyámmal egészen más volt a helyzet, mint apámmal. Hálát adok az Úrnak, hogy sok mindent örököltem nemes vonásaiból, nemcsak a külsejéből, hanem a jelleméből is. Ő is génjeiben hordozta a Tarnava-vonásokat. Kifinomult alkata és szellemisége is erre mutatott. A második világháborúban megjárta az orosz frontot mint önkéntes ápolónő. Gyönyörű volt, és rengeteg katona és magas rangú tiszt rajongását kivívta. Ő hazajött, de a százados beosztású udvarlója a háború után Ausztráliába menekült. Emlékszem, egyszer meglátogatta anyámat. A jóvágású német meghívott bennünket az egyetlen helybeli cukrászdába. Szigetváron mindenki megbámulta az autóját. Mikor elment, anyám nagyon bánatos volt, hogy ő az öregapám unszolására inkább itthon maradt, és apámhoz ment feleségül. Ezt a szomorúságot láttam néha az arcán. Laborosként dolgozott a helyi kórházban, és apám halála után nehéz körülmények között élt a húgommal, de legalább engem már nem kellett eltartania.

Anyámhoz mindig őszinte tudtam lenni. Semmit nem szégyelltem neki elmondani, sem az iskolai rossz jegyeket, sem pedig a sok csínytevést, amit gyermekkoromban vittünk véghez a haverokkal. Tudta, hogy milyen vagyok, és nem kergetett az asztal körül, hogy diplomás legyek, de azért nagyon örült, amikor mégis megmutattam a kék diplomámat. Amiatt is boldog volt, hogy megnősültem, és Szigetvár legrondább házából Budapest egyik legszebb házába költöztem, és nem utolsósorban egy gyönyörű lány lett a feleségem. Legjobban viszont az boldogította, amikor unokáját a karjába vehette, de nemcsak neki volt ez nagy boldogság, mert Anita az egész rokonságnak a kedvence lett. Mindenki anyámhoz hasonlította, és engem ez különös örömmel töltött el.

Rajongásig szerettem anyámat, a gyönyörű lényét és a lelkületét. Azonban a súlyos nélkülözések közepette ő sem tudta megadni számomra azt a családi hátteret, ami ahhoz kellett volna, hogy ne utcagyerekként éljem meg akkori mindennapjaimat. Ez annak ellenére így volt, hogy rengeteget olvastam kedvenc írómtól, Stendhaltól, akinek romantikus regényeit szinte az utolsó szálig bekebeleztem. A pármai kolostort kétszer is elolvastam, a Vörös és feketét pedig szinte a bibliámként forgattam. Ez az önkéntes fejtágítás, amiben sok örömömet leltem, későbbi kapcsolataimban is sokat segített. A bonyolult lelkületű, nehezen megismerhető nők, a romantika érdekelt a kapcsolatokban. A fiatalkori olvasmányaim később jó támpontot nyújtottak a komplikált lelkületű nők megértéséhez és meghódításához. Mindig arról álmodtam, hogy a szerelemben olyan legyek, mint Julien Sorel. Kalandjaimban mindig belementem a lehetetlen helyzetekbe.

Legtöbb időmet persze főleg a barátaimmal, Tomival, Lukival és Johnnyval töltöttem, akiknek mindig is jobban esett a csatangolás és a kalandok keresése, mint az otthoni sivárság. Szigetvár és környéke nagyon jó terep volt számunkra mindehhez, és szinte csodával határos, hogy egyikünk sem halt bele azokba az életveszélyes játékokba, amiket nap mint nap kitaláltunk magunknak.

Ez sajnos csak négyünkre volt igaz, mert volt még egy kis haverunk, akit apró termetére tekintettel kis Jandónak hívott mindenki. Idős szülők egyke gyermeke volt, és engem egyik kedvenc olvasmányom főhősére, Nemecsek Ernőre emlékeztetett. Sajnos, mint a könyvben, az életben is halálesettel végződött a történet. Egy alkalommal a „bikaréti” focizás után hazafelé tartottunk. Egyedül Tomi jött biciklivel, és a kis Jandó arra kérte, hogy vigye őt haza a vázon. Tomi fel is ültette őt, mi pedig mögöttük battyogtunk Szigetvár főútján. Jobbról egy sóderral megrakott ZIL teherautó nem adta meg az elsőbbséget, és egyenesen Tomiék felé tartott. Megszeppent barátom erre elrántotta a kormányt, mire a bicikli eldőlt, és szegény kis Jandó a ZIL kereke alá zuhant. A sofőr azonnal megállt, kiugrott a félelmetes járműből. Fel akarta emelni a magatehetetlen gyermeket, de az a mellkasánál szabályosan kettéhajlott. A kórház, ahol anyám is dolgozott, ötvenméternyire esett a dráma helyszínétől, és az első híradásokból még úgy értesült, hogy Tomi barátját ütötte el az autó. Anyám fejvesztve rohant a műtőbe, ahol egy letakart holttestet talált, mert addigra szegény kis Jandó már élettelenül feküdt. Azt hitte, én vagyok a gyászlepel alatt. Sokkos állapotba került, és csak nehezen tudták megértetni vele, hogy más az áldozat. Amennyire szeretett, talán bele is halt volna, ha mégis engem lát holtan. A gyerek szülei soha többé nem álltak szóba velünk, mert minket hibáztattak. Amikor a halotti misén ministráltam, mérges voltam az Úrra, amiért hagyta, hogy ilyen tragédia történjen.

Nagyon megviselt bennünket a dolog. Elmaradtak a galcsizások. A rendőri kihallgatások is fokozták a rossz hangulatot köztünk. Tomi a szomszédom volt, de még mi sem mentünk át egymáshoz. Aztán kis idő eltelte után először Tomival kimentünk a „bikarétre”. Mi voltunk a legjobb barátai a kis Jandónak. Később lassanként mindenki újra kimerészkedett. Szomorú volt a hangulat, mindegyikünket megviselt az eset. A Pál utcai fiúk történetét éltük meg. Aztán ment minden úgy, mint azelőtt, azaz folytatódtak a csavargások, focizások, csatározások, esténként pedig a gyümölcsösök fosztogatása.

A környék gyümölcsöseiben mi jelentettük az igazi szigeti veszedelmet, amikor megjelentünk a roskadozó fák között, hogy a bő termésből telezabáljuk magunkat, és zsebeinket is telerakjuk. Néha fejvesztve menekültünk a házigazdák elől. Általában esténként pótoltuk a vitaminhiányunkat. Pontosan tudtuk, melyik házban milyen gyümölcs található. Németéknél epret loptunk, Horváthéknál meggyet, cseresznyét. Johnny unokatestvérem szüleinek komplett gyümölcsösük volt, ott aztán mindent legelhettünk, de az apjának nem volt szabad tudnia erről a szenvedélyünkről. Ezekben a bulikban Johnny nem vett részt. Neki az asztalon voltak azok a gyümölcsök, amiket mi összelopkodtunk, de hogy így jutottunk hozzá, talán jobban is ízlett.

Télen rengeteget koriztunk. Ha összejöttünk annyian, akkor ment a jéghoki is. Mindez lyukas bakancsban: a lábunk kapcaronggyal volt betekerve. Este csuromvizes lábbal, összefagyva értünk haza, mert többször beszakadt a jég alattunk. Ha belegondolok, csodával határos, hogy nem ért bennünket komolyabb baj. A barátság négyünk közt igazi és őszinte volt. Hárman csórók voltunk, Johnny családja tehetősebb volt, mint a miénk, de ettől még működött a barátság. Ő nem töltött annyi időt az utcán, mint mi, de ha tudott, a nagyobb bulikban részt vett.

Gyakran hódoltunk legártatlanabb játékunknak, a focinak a „bikarét” göröngyös talaján. Abban az időben még voltak magyar példaképeink ebben a gyönyörű sportágban. Az Aranycsapat játékosainak bőrébe bújva rúgtuk a bőrt, néha még sötétedés után is. Játékszenvedélyünk olyannyira nagy volt, hogy harminc kilométert is képesek voltunk bringázni, amikor egy-egy szomszédos falu csapata hívott meccsre. Úgy mentünk, mintha a világbajnoki döntőre várnának minket. Hetedikes-nyolcadikos korunkban a kedvenc időtöltésünk a biciklizés és a foci volt, de már kezdtünk a lányok után is érdeklődni.

Serdülőkor

A „bolondokháza” vagy a „szegényház”, így ismerte Szigetváron mindenki. Voltak itt fiatalok, idősebbek, de egyben hasonlítottak egymáshoz: a ruházatuk nagyon szegényes volt, a mi szemünkben talán még ápolatlannak is tűntek. Az egész hely nagyon titokzatos volt. Mikor a szőlőbe mentünk, mindig láttunk lányokat szakadtan, koszosan, szegényes ruhában. Hol kettesével-hármasával, hol nagyobb csoportban lézengtek az intézet körül. Igyekeztünk tőlük tisztes távolságot tartani. Nem kerestük a közelségüket. Pedig többször megállapítottuk, hogy nagyon bámulnak bennünket, amikor biciklivel megyünk el mellettük.

Azon a napon együtt vágtunk neki a szőlőnek, Luki és én. Tomi már kint várt bennünket. Nyári, meleg délután volt, szüret előtti hangulat. Szabadabbnak éreztük a szőlőhegyen magunkat, mint a városban. Hogy előbb odaérjünk, Luki azt javasolta, vágjuk le az utat. Nem a kavicsos úton, hanem a földúton mentünk, ami elméletileg távolabb volt a „bolondokházától”. Ezt nem is bántuk. Egy kicsit féltünk ezektől az emberektől. Mindig kiabáltak valamit, ha az útjaink keresztezték egymást.

Amikor egy irányba kerültünk a „bolondokházával”, egy erdős rész tisztásán vezetett át az út. Luki bringájának leesett a lánca, de úgy, hogy még el is taknyolt. Mint kiderült, nemcsak leesett, hanem el is szakadt. Nagyot röhögtem, ahogy Luki kimászott a bokorból. Miközben a bringájával kezdtünk foglalkozni, arra lettünk figyelmesek, hogy mellettünk terem négy-öt lány a „szegényház” lakói közül. Köpni-nyelni nem tudtunk. Ránézésre látszott, hogy nem teljesen olyan az arcuk, mint a hétköznapi lányoknak. Barátságosan közeledtek felénk, és bámulták, hogy mi történik velünk. Először megijedtünk. Főleg azért, mert erősnek, nagydarabnak tűntek. Nagyon közel jöttek. Belebámultak az arcunkba, minden zavar nélkül, úgy néztek bennünket, mintha soha nem láttak volna ilyen srácokat. Úgy tűnt, mi vagyunk a furcsák számukra. Aztán láttuk, nem harapnak, úgyhogy végül megszűnt a majré. Vettük a bátorságot, hogy mi is megnézzük őket. Első reakciónk az volt, hogy mellben felettébb erősek. Akkor már serdülőként erre irányult a figyelmünk. Miközben a lányokat tanulmányoztuk, ők azt hajtogatták, hogy Pista az intézetben meg tudja csinálja a biciklit. Ő mindenhez ért. Azon tanakodtunk, hogy mi menjünk-e el ehhez a Pistához, vagy Pista jöjjön ide. Abban nem voltunk biztosak, hogy ki fog jönni a lányok hívó szavára.

Miközben ezen elmélkedtünk, az egyik lány – aki csupán abban hasonlított a többihez, hogy neki is koszos volt a ruhája, piszkos az arca – hozzáért a nyakamhoz, és levett valamit a vállamról. Odanéztem. Furcsa érzés futott át rajtam. Ha egy lány hozzám ért, az valahogy más volt, mintha mondjuk valamelyik haverom érintene meg. Meglepődtem. A lány teljesen normálisnak tűnt. Sűrű haja rövidre volt vágva, mintha egy tompa ollóval csináltak volna neki frizurát. Inkább egy fiúhoz hasonlított. Velünk egyidős lehetett, olyan tizennégy éves. Köszönésképpen dadogtam valamit. Közben egymás szemébe néztünk, ő tágra nyílt szemmel bámult, én zavarban voltam. Akkoriban már udvaroltam a szomszéd lánynak, és tudtam, hogy ott is én vagyok a szégyenlősebb. Most is ő, a lány volt az, aki nem kapta el a fejét, hanem éreztem, hogy tovább néz, és közelebb jön hozzám. Azt vettem ki a mozdulataiból, hogy akar valamit, mivel szinte eltakart a többiek elől. Más volt, mint a többiek. Az ő arcvonásai olyanok voltak, mint a suliban a lányoké.

A többi lány konstatálta, hogy Luki csak a mellüket nézi. Az egyik ekkor mindennemű előkészület nélkül felhúzta a blúzát. Majd, látván meglepetésünket, nevetgélések közepette a többiek is ugyanezt tették. A tépett hajú a fejét rázta, és annyit mondott: „Hülyék, hülyék!” Megfogta a kezemet, és elkezdett elhúzni a többiektől, be a bokrok közé. Luki volt a haveri körben a legfejlettebb. Ő nem jött zavarba a látványtól, sőt, gondolta, megfogja valamelyik lány mellét. Már tudta, hogy mit miért kell csinálni, mert otthon, mikor egyedül volt, rojtosra lapozta apja IKA csomagban kapott pornóújságját. Kiszúrta, mikor a faterja az anyja elől valamit dugdosva az esti órákban kimegy az udvar végében lévő fabódés vécébe (akkoriban ez a forma volt divat Szigetváron). Aztán konstatálta, hogy nem a vécében megszokott hangok szűrődnek ki, a faternak pedig utána mindig jobb a kedve. Kíváncsi volt, miért dugdossa az apja azt a valamit mindenki elől. Miután megtalálta, és rájött, hogy nem az emésztést megkönnyítendő célból használja a fater. Ő napközben használta, mikor nem volt otthon senki, így tizennégy éves fejjel tőlünk már előrébb járt. Gondolta, ad egy kis löketet a napközbeni ügyködéséhez, magába szívja a látványt és a lány mellének érintését.

Én kicsit vacilláltam a lány invitálásán, de arra gondoltam, mi rossz történhet. Azt mondta: „Na, nem jössz?” Alig tettem pár lépést, felém fordult, majd hirtelen egy cuppanós csókot nyomot az arcomra. Ahogy hozzám dörzsölte magát, éreztem mindenét. Erős kisugárzása volt. Ő a koszos pólója alá húzta a kezemet, én meg esetlenül markolásztam a mellét. Éreztem a teste melegségét. Hús a húson. Már éppen kezdtem felpörögni, de Luki kiabálni kezdett: „Futi, gyere, mert én megyek!”

A hirtelen távozás oka az volt, hogy a lányokat szólongatta valami ápoló vagy nevelő. Erika, mert így hívták, még egyszer nekem esett, szájon csókolt, nyelvét a számba dugta. Éreztem, hogy kezével szinte belém karmol. Annak a bizonyos testrészemnek az „állaga” is jelentősen megváltozott. Kezdtem élvezni a dolgot. Beleszédültem. Valami megfoghatatlan érzés kezdett hatalmába keríteni, de Erika amilyen gyorsan nekem esett, olyan hirtelen el is engedett. Mélyen a szemembe nézve elindult az ellenkező irányba, ahonnan az ápoló hangja jött. Kezével integetett, hogy menjek utána. Na, itt véget ért a tizennégy év tapasztalata. A folytatásról még elképzelésem sem volt abban az időben.

Luki már nagyon sürgetett, hogy menjek, mert itt hagy. Ezt nem nagyon szerettem volna. Kicsit tétováztam, de aztán győzött a majré. Így hát végül se szó, se beszéd, nem Erika után mentem, hanem a haverommal. Be kellett vallanom magamnak, megfogott ez a dolog. Már akkor is a romantikus kalandokat kedveltem. A szőlőbe kiérve jót röhögtünk, és megtárgyaltuk a történteket. Persze Tomiék előtt nem mertem bevallani, de sokat gondoltam Erikára. Kerestem a lehetőségeket, hogyan tudnék találkozni vele, a lánnyal, aki be tudott férkőzni napi komoly életembe a „foci, csavargás, haverok” mellé. Luki vajon miért nem akarja a folytatást, és vajon nekem miért birizgálja a fantáziámat ez a lány? Osztálytársainknak kellő komolysággal adtuk elő, miszerint órákat töltöttünk a nagylányokkal, és alaposan kiszíneztük a meg sem történt dolgokat is. Érzékletesen ecseteltük a mellek nagyságát és keménységét. A mindenre kíváncsi osztálytársak tátott szájjal hallgatták fantasztikus meséinket. Én is meséltem a kalandomról, azzal a különbséggel, hogy az én nőmet szépnek és normálisnak tüntettem fel, de Tomiék persze kiröhögtek. „Ugyanolyan ronda és bolond” – mondták a többieknek. Egy kicsit elbizonytalanodtam, de ez még inkább azt hozta ki belőlem, hogy újra találkozni akartam valahogy a lánnyal.

Esténként azon morfondíroztam, hogyan lehetne Erikához úgy kimennem, hogy a haverok ne tudják meg, mert akkor kinevetnek. Egyre többet gondoltam arra, hogy vajon mi következett volna a folytatásban. Tetszett ennek a lánynak a természetessége, a különbözősége. A suliba járó lányokhoz és a többi „szegényházi” lányhoz képest is más volt. Anyámnak, akivel ebben a koromban megosztottam mindent, meséltem erről a lányról. Ő azt mondta, hogy azok a lányok nem bolondok, hanem születési rendellenesség miatt ilyenek, és a szüleik beadták őket az intézetbe, de odakerülhetnek olyanok is, akiknek nincsenek szülei, nem jártak iskolába, le vannak maradva a normális emberektől. „Szomorú, fiam, mert ezekről lemondtak a szüleik.” Valahova ide helyeztem az én „barátnőmet” is.

A következő találkozásunk a szüret idejére esett, mivel addig egyedül nem mertem feljönni a szőlő felé, hogy találkozzam vele. Szüretkor viszont adódott alkalmam, így hát felpattantam a bringára. Ötször is megtettem az egy kilométeres távot, ahol utoljára elváltunk, hátha összefutok vele. A szüretelő társaság azt gondolta, hogy lógok, nincs kedvem szüretelni, azért lépek le mindig. Az utolsó köröm alkalmával láttam, hogy egy nagyobb csoport jön ki az egyik mellékútról. Köztük megpillantottam tépett hajú, szakadt ruhás barátnőmet. Megálltam, a bringáról csak a lábamat tettem le. Rákönyököltem a kormányra, fejemet lehajtva, igyekezvén ismeretlennek maradni. Úgy tettem, mintha nem miattuk álltam volna meg. Teljes izgalomban voltam. Biztos, hogy ezt akarom? Van annyi lány Szigetváron, miért pont egy ilyen szerencsétlen után vonzódom? De mit csináljak, ha rá gondolok, és ilyen szép lány nincs is a suliban?

Elkezdtem a kormányt igazgatni, mintha nem is figyelnék rájuk. Fél szemmel kiszúrtam azt, aki miatt megálltam. Ő nem látott. Velük volt egy nevelő is, és Erika leghátul ballagott. Mindenki hangosan köszöngetni kezdett nekem. Nem biztos, hogy azért, mert megismertek, hiszen a lányoknak ez volt a szokásuk, köszöntek mindenkinek. Az én barátnőm nem köszönt, és még a fejét sem emelte fel. A nevelőnőnek köszöntem egy „csókolomot”. „Szervusz” – mondta, mert ismert Szigetvárról. Ebben a kisvárosban mindenki ismert mindenkit. Amikor Erika elhaladt mellettem lehajtott fejjel, inkább csak sejtettem, mint tudtam, hogy valami baj lehet, vagy direkt nem akar megismerni. Lehet, hogy tényleg bolond egy kicsit. Nem voltam elveszett fiú. Magamban azt mondtam, ez nem lehet igaz, csak úgy nem mehet el mellettem. Fölkaptam egy kisebb földdarabot, és hirtelen elhatározásból hátba dobtam vele. Meglett az eredmény, megfordult. Én pedig a két kezemmel és az arcommal próbáltam gesztikulálni felé, hogy itt vagyok miattad. Nem állt meg, de elmosolyodott. Megismert. Intettem, hogy jöjjön át a túloldalra, ahol találkoztunk. Először nem értette, hogy mit integetek. Igaz, közben ment a többiekkel. Nem nézett vissza, csak a fejével bólogatott. Gondoltam, nem akarja, hogy a többiek kiszúrják, hogy velem foglalkozik.

Nagyon izgultam. Jön, nem jön, értette-e egyáltalán, hogy mit akarok? A nyomaték kedvéért én már indultam is a túloldalra, lássa, hogy hol várom. Leültem egy farönkre, és vártam. Egy óra is eltelhetett, amikor láttam, hogy többen sétálni jönnek, köztük az én igazán „más” barátnőm is, aki talán nem is volt közéjük való. Na, ezt nem, mondtam magamban, négy-öt lánnyal nem fogok itt diskurálni, inkább elhúzok. Kicsit majréztam is a túlerő láttán. Én csak Erikával akartam találkozni. Valami megfogott, valami izgatott ebben a dologban.

Amikor látta, hogy elindulok, utánam kiabált: „Futi!” Meglepődtem, de nem mentem oda, hanem most én intettem, hogy jöjjön hozzám. Amikor a közelembe ért, láttam, hogy nem olyan vidám az arca, mint a múltkor, és azt is észrevettem, hogy piros a szeme. Már messziről érződött, hogy valamivel belocsolta magát. Rózsaillat – ilyen kölnije anyámnak is volt.

– Egyedül nem tudtam volna kijönni, csak így együtt. Vacsora után már pláne nem lehet.

– Pont erre jártam, gondoltam, hátha itt vagy – próbáltam bagatellizálni a dolgot.

– Igen? Gondoltál rám egy kicsit?

– Igen – mondtam őszintén. – Nagyon tetszel.

Ez csak úgy kijött a számon: valami filmben láthattam, hogy ezt mondja a fiú a lánynak.

– Ezt még nem mondta nekem senki, soha életemben – mondta ő, és közben a szememet fürkészte, hogy nem hülyéskedek-e.

– Én sem mondtam még ilyet senkinek.

– Tényleg tetszem? – kérdezte, és elkezdte tépett haját simogatni, de így volt szép. Koszos ruha, tépett haj, szakadt szandál. Megfogta a kezemet, és elkezdte mesélni szomorúságának az okát. Most már én is felbátorodtam egy kicsit. Sután, de megpróbáltam megcsókolni. Nem ellenkezett, de abbahagytuk, mert a többiek kuncogtak rajtunk. Őt nem zavarta, de én szégyelltem magam. Aztán, miközben én fogdostam elég balfácán módon, ő elkezdte mesélni, hogy miért van rossz kedve. A többiek ott álltak, és kellették magukat, de ez nem zavart már.

– Nincsen apám, se anyám, vagy legalábbis nem tudok róluk. Egy szigetvári család akart örökbe fogadni. Két napig ott voltam, aztán üzentek, hogy mégsem kellek nekik. Elvisznek Szolnok mellé, és ott fogok iskolába járni, mert betöltöttem a tizennégyet. Itt nagyon jól éreztem magam, de Szolnokon egy gyógypedagógiai osztályba akarnak járatni, pedig nem is vagyok bolond. Csak általánosban a hetedik osztályban nem volt kedvem tanulni, és azt mondták, nem ütöm meg a szintet, pedig csak elkeseredtem amiatt, hogy nekem nincsenek szüleim, mint a többieknek. Nem tanultam, pedig tudtam volna.

Gyerek voltam még, nem nagyon fogtam föl a drámáját. Engem másfajta érzés foglalkoztatott. Eközben igyekeztem a bokrosabb rész felé menni, hogy a többiek ne lássanak bennünket, mivel három-négy lány egyre szemtelenebbül bámult bennünket. Megkérdeztem, honnan tudja a nevemet.

– Múltkor a barátod kiabált neked, meg a lányoknak is mondta.

Jó erősen magamhoz húztam, nekilendültem, hátha most jobban sikerül. Megcsókoltam volna, de ő gyorsabb volt. A szája rám tapadt, és percekig csókolóztunk. Lefeküdtünk, és magára húzott. Én még ebben a helyzetben nem voltam senkivel. Csak egyszer történt hasonló, amikor az egyik haverommal egy pajtából szerettük volna ellopni a szomszéd galambjait. De ő felébredt a zajra, és kénytelenek voltunk megbújni az egyméteres helyiségben. Nyilván ezt a kényszer hozta így. Visszatérve a lányhoz, a bokor zörgéséből talán sejtettem, hogy a többiek épp hogy ránk nem léptek, olyan közel lehetnek. Felálltunk, aztán még megcsókoltuk egymást. A többiek közben sikongattak, nevettek, majd elindultak vissza az intézetbe. Erika még annyit mondott, hogy valószínűleg szombaton viszik, és addig jövök-e még. Most meg én nem akartam elengedni:

– Ne menj még! – kérleltem.

– Nem lehet, mert megbüntetnek.

– Oké – mondtam. – Akkor pénteken, majd ebben az időben.

*

Három nap múlva, pénteken késő délután elkerekeztem az intézethez. Kicsit elbújtam, amikor láttam, hogy megint jönnek, talán a szüretből. Nem akartam, hogy a nevelőnő ismét kiszúrjon. A többiek észrevettek, és sugdolózva, felém mutogatva beszéltek valamiről. Egyre idegesebben kerestem Erikát. Gondoltam, hogy biztos valahol hátul van megint, de ott egy nagydarab lány sétált, kicsit lemaradva. Közben a többiek elkezdték kiabálni:

– Elment… elment…, szeret, szereti, csókolja… – és mutogattak. – Nincs már…, nincs már itt…

Akkor már a nevelőnő is felfigyelt rám, és odaszólt nekem:

– Karcsika, jöjjön be, van egy levele. Jöjjön be bátran! – erősített, látva bátortalanságomat.

Úgy tettem, mint aki nem tudja, miről van szó. Játszottam a bambát. Próbáltam megjátszani a nagyfiút. Nem tudom, de talán a nevelőnő előtt szégyelltem, hogy pont egy ilyen lány tetszett meg. Felugrottam a biciklimre, és teljes erőmből hazatekertem. Arra gondoltam, hogyan lehet valakire gondolni, aki tetszik, és szeretnék vele találkozni, miközben nincs, elviszik. Teljesen összetörtem. Napokig még Erika járt fejemben. Aztán a nevelőnő, aki ismerte anyámat, odaadta neki Erika levelét, beszámolva anyámnak a kalandomról, hogy többször jártam az intézet környékén. Anyám nem szidott össze. Megértette az érzéseimet, ami nagyon jólesett. De azért titkon örült, hogy az ügy ilyen fordulatot vett.

A levélben, gyerekes írással, ez állt:

Futi!

Mindig látni fogom az arcodat. Elvisznek, nem tudom, hova. Soha, soha nem tudlak felejteni, küldök egy tincset a hajamból, ami nagyon tetszett neked.

Erika

Láttam, hogy a levelet anyám is elolvasta, és gondolom, olvasta a nevelő is.

– Anyukám, csak hülyéskedtem.

– Fiam, soha ne szégyelld az érzéseidet, biztos nagyon helyes volt az a kislány.

Anyám bátorító szavainak hatására elmeséltem neki az egész történetet.

– Drága fiam, látod, ez a serdülőkori szerelem, ami köztetek volt, és büszke vagyok, hogy nekem ilyen érző szívű fiam van.

Ez a kaland már az első Stendhal-regények jegyében állt. Ezekben a regényekben alakultak ki lehetetlen helyzetekben a szerelmek.

Szigetvári történetek

Az első házibuli spontán szerveződés volt. Olyan tizennégy-tizenöt évesek lehettünk. Johnny szólt, hogy a szülei Harkányba mennek. Két napra üres lesz a kéró, szerezzünk csajokat. Luki már felhajtott valakit, egy vidékit, egy szigetvárinál is vidékibbet. Megkérte, hogy a falu összes korabeli lányának szóljon, hogy szombaton házibuli lesz Johnnyéknál. Bár úgy gondoltuk, hogy az egész faluban nem akad három épkézláb teremtés, így is lendületbe jöttünk. Itt az üres lakás. Jöhetnének a csajok. Az eddigi házibulik fölállása az volt, hogy általában mi voltunk négyen, és nő egy se. Később lett négy az egyhez az arány. Egy osztálytársunkat, bár nem volt épp a legcsinosabb, el tudtuk csalni. Na, ő megígérte, hogy hoz még két lányt, így a Luki csajával együtt négy lány lesz. Így hát Jonny, Tomi, Luki, Futi – a négyes – teljes készültségben állt a házibulira.

Az est unalmas első fél órája után, mikor már az olajkályha harminc fokra fűtötte a tíz négyzetméteres szobát, Luki lekapcsolta a főkapcsolót, mintha áramszünet lenne. A sötétség leple alatt aztán mindenki nekiesett a már előre kiválasztott lánynak. Én is nekiálltam kibontogatni az egyik teremtést. Mindegyik lány vastag harisnyanadrágot viselt, plusz valami tundrabugyiszerűséget, mivel hideg tél volt.

Meg kell jegyeznem, hogy nyolcunk közül csak Johnnyéknak volt fürdőszobájuk. A mai viszonyokhoz képest sem mi, sem a lányok nem sűrűen fürödhettünk. Épp levettem a lány harisnyanadrágját – körülbelül a többiek is itt járhattak –, amikor a sötétben egyszer csak elhangzott a megjegyzés: „Johnny, apád itt erjeszti a sajtot?” Ettől olyan röhögés tört ki, amit a lányok nem tudtak mire vélni. Iszonyatos röhögés az iszonyatos bűzben. A buli vége az lett, hogy a lányok öltözködtek. Fél füllel hallottuk, hogy egymásra próbálják kenni, hogy ki fürdött és mikor. Luki csaja nyerte a vitát, mivel ő fürdött a legutóbb: három nappal azelőtt.

Körülbelül tizenöt éves lehettem, amikor életemben az első meztelen „igazi” nőt láttam. A mellettünk lévő házba egy fiatal pár költözött. A nő körülbelül huszonöt-harminc éves lehetett, a férfi talán harmincöt. Az egyik nyári estén pont ott mentem el az ablakuk előtt. A lakás a mi házunk és a Tomiék háza közé esett. Azt vettem észre, hogy a leengedett faroló egyik foga megakadt, és résnyire be lehet látni a szobába, ahol a csinos szomszéd nő lakik. Persze oda kellett hajolni. Fél szemmel belestem a nyíláson. Az utcán ilyenkor már nem járt senki.

Ahogy benézek, látom, hogy egy lavór fölött a szomszéd nő meztelenül mosakszik. Az a nő, aki annyira megbabonázott bennünket, ott guggolt, meztelenül. Közelről láttam gyönyörű, formás mellét, gyönyörű fenekét. Ezt most már végignézem. Néha felnézett az ablak felé, mert szemben volt velem, de nem láthatott. Aztán megtörölközött. Az ágyhoz ment, ahol egy férfi feküdt, kezében egy könyv, és olvasott. A férfi ezalatt fel se nézett. Amikor a nő már mellette volt a takaró alatt, még akkor sem mozdult. Aztán valamit mondott a nő a férfinak, aki nagy komótosan letette a könyvet. Leoltotta a villanyt. Hiába erőltettem a szemem, nem nagyon láttam semmit. Pár perc eltelhetett, már épp indulni akartam, amikor újra világos lett a szobában. A nő felkelt, megint odament a lavórhoz, megmosta magát. A férfi megint olvasott tovább. A nő megtörölközött, másodszorra is. Fogta a lavór vizet, kiment az udvarra, és kiöntötte. Aztán visszament a szobába, és csend lett.

Szívem-lelkem beleremegett az élménybe. Meztelen nőt csak képen láttam. Egyből átmentem Tomihoz, és elmeséltem neki a történetet. A bátyja, aki idősebb volt nálunk, ugyancsak tátott szájjal hallgatta. Megdöbbentek rajta, hogy láttam meztelenül ezt a gyönyörű szomszédasszonyt. Éreztem, hogy egy kicsit kételkednek, de már a meséléstől is beindultak, főleg Tomi bátyja, aki akkor már tizenhét éves volt. Alig vártuk a másnap estét, hogy mehessünk meglesni a szomszéd nőt. Eljött az este, odalopóztunk az ablakhoz. Lavór sehol. A nő a férfi mellett feküdt. A nő olvasott, a férfi pedig aludt mellette. Mi az isten? Nem értettük, miért nem megy a műsor. Még egy darabig ott bóklásztunk, aztán elaludt a villany.

Tomi bátyja mérges volt, hogy hülyét csináltunk belőle, és most már nem hitte el az én mesémet. Tomi hitt nekem. Aztán másnap megint odamentünk, de a roló úgy volt leengedve, hogy abszolút nem lehetett belátni. Akkor kitaláltuk, hogy másnap, napközben odateszünk valamit, amivel a rolót ki tudjuk támasztani. A harmadik nap csak olyan rést tudtunk csinálni, ahol csupán egy ember tudott belátni. Aztán megemeltük a rolót egy kővel. Így már páholyból néztük, hogy mi fog történni.

Az ilyen lakásokban fürdőszoba, vécé nem volt; az illemhely, mint nálunk is, kint állt az udvar végében. A konyhában volt egy fali csap, ez biztosította a vízellátást a lakásban. Aztán megjelent a hölgy. Láttuk, hogy a középre letett lavórba hozta a melegített vizet a konyhából, egy lábosban. Gondoltuk, hogy azért mosakszik ott, mert abban az egy helyiségben lehet meleg. Aztán ugyanúgy, mint múltkor, levetkőzött anyaszült meztelenre, és leguggolt a lavór fölé. Szétterpesztett lábbal elkezdte mosni magát. A férje az ágyban mozdulatlanul, becsukott szemmel, könyvvel a kezében elaludt olvasás közben. A nő pont velünk szemben. Tisztességes mellei ránk meredtek. Néha felnézett az ablak felé, szembenézett velünk, de tudtuk, hogy nem láthat bennünket. De ha lát, mi már akkor sem tágítottunk volna az ablaktól. Ez volt az a pont, amikor már nem volt visszaút a leselkedésben Ettől kezdve nagyon akartunk nőt magunknak, és megindult a nagy leselkedések korszaka. Az asszony megpróbálta felébreszteni a férjét, meztelenül állt fölötte, de az nem mozdult, így átmászott rajta, és bebújt a takaró alá. Lekapcsolta a lámpát, és ekkor már sokat nem láttunk. Visszavonultunk megvitatni a látottakat. Szerelmesek lettünk belé, külön-külön, mindhárman. Úgy éreztünk a testrészeink mozgása alapján, hogy talán férfiak vagyunk.

Szélesvásznú filmeket először a hatvanas években hoztak Szigetvárra. Nem a moziban, hanem a kultúrház nagytermében folyt a vetítés, elhelyeztek egy nagy vásznat, és ott adták például a Sándor Mátyást, a Cartuche-t Belmondóval és Claudia Cardinaléval, igazi nagy, klasszikus történeteket. Ilyenkor a kultúrházban általában hosszú széksorok lettek kialakítva, melyeket csak az egyik oldalról lehetett megközelíteni. Egy ilyen sorban harminc-negyven ember ült. Aki későn jött, és legbelül volt a helye, végig kellett hogy gyalogoljon a soron. Egy ilyen alkalommal mi a sor közepén ültünk. Látjuk ám, hogy jön a tizenhat éves Erika, egy nagyon helyes lány. Mind a négyen egyszerre udvaroltunk volna neki. Előtte jött a megtermett barátja. Erika, ahogy odaért hozzánk, természetesen háttal felénk igyekezett beljebb jutni. Azt vettem észre, hogy Tomi előtt egy kicsit lelassul a mozgása. Ahogy odanéztem, láttam, hogy Tomi egyik keze Erika szoknyája alatt van. Már sötét volt, kezdődött a vetítés. Ezt kiszúrta Luki is. A hölgy nagyon-nagyon lassan, általunk hátráltatva haladt a barátja után, aki már majdnem a sor végére ért, a helyükre. Luki ugyanúgy tett, mint Tomi. Jobb keze a szoknya alatt volt. Erika mozgása teljesen lelassult. Amikor odaért hozzám, megfordult, és éreztem, hogy rám néz. Én föl sem mertem emelni a fejem. Kezem már készenlétben volt. Nem tudtam, hogy mit tegyek. Szemben állt velem, de konstatáltam, hogy nem nagyon igyekszik túljutni rajtam, vagy az is lehet, hogy Luki keze tartja vissza. Lesz, ami lesz, legfeljebb kezet fogunk a lába között. Egy másodperc alatt a bugyijában volt a kezem. Éreztem, hogy csak az egyik lábát vitte előre, így terpeszállásban állt. Remegett a három kéztől, mely, ha ügyetlenül is, de olyan helyen matatott, ami nagyon felizgathatta. A bugyija teljesen átnedvesedett. Már majdnem rám ült. Berogyott a térde. Az egész teste remegett. Én fel sem mertem nézni. Mögöttem már kiabáltak, hogy menjen, mert nem látnak. Akkor emeltem fel a tekintetem. A szemébe néztem. Rám mosolygott. Aztán felgyorsulva továbbment.

Számunkra ez hatalmas élmény volt. Először történt meg, hogy kézzel érintettük azt, amiről egymás közt sokat beszéltünk, és ami a leselkedések alkalmával annyira kíváncsivá tett bennünket. Három napig nem mostam kezet. Osztálytársaim előtt azzal dicsekedtem, hogy csajjal voltam, és az orruk alá dugtam az ujjaim, bizonyítékul.

Az a tény, hogy Szigetvár fontos szerepet játszik a magyar történelemben, a várost az ország minden részéből érkező középiskolás osztálykirándulásaik kedvelt célpontjává tette. Mi is büszkék voltunk rá, hogy Zrínyi Miklós unokái lehettünk. Tudtuk a leckét, miszerint Zrínyi maroknyi seregével kirohant a várból, hogy megmentse a gyerekeket és asszonyokat, de hogy ezek után mi történt a szerencsétlen bent maradókkal, arról semmilyen történelemkönyv nem számolt be. Csupán a fantáziánk éreztette velünk, hogy nem lehetett valami jó a vég számukra sem. Aztán egy öreg szigetvári suszter elmesélte, hogy a fiatalabb lányok valószínűleg a janicsárok feleségei lettek, a fiúkat pedig janicsárokká képezték ki. Akik nem kellettek, azokat Afrikába vitték, hogy ne tudjanak visszajönni.

A buszokkal érkező diákcsoportok először a város nevezetességeivel ismerkedtek meg, a Zrínyi-szoborral, a szigetvári templommal, majd körbejárták a várat. Mi, a helybéli srácok pedig a csinos városi diáklányok előtt próbáltunk feltűnni, hátha sikerül megismerkedni valamelyikükkel. Taktikánk abból állt, hogy Lukival, Johnnyval és Tomival a Zrínyi-szobor környékén tanyáztunk. A helyi szabónál varratott párhuzamnadrágjainkban tetszelegtünk, és figyeltük a lányokat. A kikupált pesti csajok gyakran átnéztek rajtunk. Szerencsénkre a vidéki gimnazisták közt is voltak helyes, belevaló lányok, akik közül jó néhányan szívesen éltek a lehetőséggel, hogy körbevezessük őket olyan helyeken, amelyeket csak mi tudunk megmutatni nekik.

Ez az idegenvezetés úgy történt, hogy a délutáni ismerkedés után találkoztunk odabenn a várban. A lányok elcsodálkoztak ezen, hiszen ők is tudták, hogy a kapukat kilenckor bezárják, a tanárok így nyugodtan alhattak. A több mint öt méter magas várfalon ugyan lehetetlenek tűnt a bejutás, de volt egy repedés, amely szinte alig látszott. Ezt csak mi ismertük, és némi bátorság meg ügyesség árán bármikor be tudtunk jutni a falak mögé. Tomi volt közöttünk a vezető, mindig ő mászott legelöl, Luki pedig leghátul szenvedett. Bent a csajok már vártak minket, és nem tudták elképzelni, miként tudtunk bejutni a várba, ahová még Szulejmánnak sem sikerült. Kénytelen volt Zrínyi kijönni.

A vár falain belül aztán sok minden megtörtént. Elsősorban csaták dúltak, és én elég jól kiokosodtam ebben a műfajban, mert mindennap másik csajjal ment a műsor. Amelyik igazán érdeklődött a történelmi kuriózumok iránt, annak megmutattuk Zrínyi bunkerét is. Ismertünk egy pincerészt a beomlott romok között, ahol egy Zrínyi korabeli fáklya díszelgett, és ez az odú jó helynek bizonyult a smárpartik terepeként.

Az alagútrendszert, ami kivezet a várból, senki nem ismeri, csak Zrínyi tudta, hogy hova vezet, meg mi, „az unokái”. A lányokat teljesen befűztük. Etettük őket, hogy itt még kincsek is vannak. Körülbelül öt méterre lehetett bemenni a fal alá, utána egy ajtó következett. Az ajtó mögött már leomlott az egész fal. A lányok nagyon élvezték a túrát, rettentő izgalmasnak találták. Ez a rész is nagyon veszélyes volt, bármikor beomolhatott, és ezért nem használhatták a látogatók. Párás, áporodott levegő, igazi középkori hangulat. Akkor mi sem gondoltunk bele, hogy milyen veszélyes játékot űzünk. A sötétségben a lányok egyre közelebb bújtak hozzánk, a menő, hagymaszagú szigetvári srácokhoz. Itt egy-egy komolyabb csók is elcsattant már, ami nagy élmény volt számunkra, talán számukra is. Ezeken az estéken-éjszakákon igazán megtanultunk csókolózni, meg rengeteg önbizalmat szereztünk, miután majdnem minden este más lányokkal ismerkedtünk meg. Ennél tovább nem jutottunk, nem is nagyon akartunk. Ezekből erőt merítve már a helybeli lányoknál is próbálkozhattunk.

A sikeresen befejezett általános iskola után a szigetvári gimnáziumban folytattam tanulmányaimat, és rögtön tagja lehettem a gimnázium megyeszerte híres kosárlabdacsapatának. A szegénység változatlan formában jelen volt a családban. A gimnáziumban egy vegyes sportosztályba kerültem, csinos, szintén kosaraslányok közé. Egyre jobban szégyelltem szegényes öltözékemet, a stoppolt mackónadrágot, a valakitől kapott, kopott kabátot, a többször talpalt cipőt. Ekkor már egyre jobban foglalkoztattak a lányok. Ami még zavart, az a magasságom, mert minden lány magasabb volt az én 168 centiméteremnél. Esténként, lefekvéskor imádkoztam, és kértem a Jóistent, hogy segítsen, ne maradjak ekkora, legalább tíz centit nőjek még. Mindezen zavaró körülmények miatt általában én voltam lányos zavarban, ha egy helyes lány a szemembe nézett. Mindez nagyon gyorsan megváltozott, amikor a nyári szünetről 182 centiméteres magassággal tértem vissza.

Próbáltam tenni a szegénységünk ellen, és a nyári szünetekben mindig dolgoztam egy-egy hónapot Szigetváron. Először a régészeknél, ahol ásatásoknál segédkeztem. A keresetemből végül nem önmagamnak vettem ruhákat, hanem anyámat ajándékoztam meg egy kölnivel meg egy szép pulóverrel, aki ennek láttán elsírta magát. Annyi pénzem maradt, amiből fel tudtam menni Pestre nyaralni a nagynénémhez, aki Albertfalván lakott, szintén egy szobában a férjével, ahol a vécé szintén az udvaron volt, mint Szigetváron. A nagynéném a dohánygyárban dolgozott, és köszönettel tartozom neki, mert a mai napig nem dohányzom azon egyszerű tény miatt, hogy ő rendszeresen lopta a cigarettát a gyárból. A haverok unszolására ugyanis megdézsmáltam a lopott holmit. Egyszer egy doboz Budavár cigarettát sikerült újítanom, ami az akkori időkben az egyik legdrágább és legerősebb cigi volt. Tomival, Johnnyval meg Lukival elhatároztuk, hogy kipróbáljuk a pakli tartalmát. Tomival és Johnnyval irtózatosan összehánytuk magunkat, és azóta egyikünk sem szokott rá a dohányzásra. Luki már akkor letüdőzte. Kicsit köhögött, de nem lett semmi baja. Ő aztán dohányos lett.

A következő nyári keresetemmel ismét felmentem Budapestre a nagynénémhez. Ő is megtoldotta a pénzemet, hogy vegyek cipőt meg nadrágot magamnak. Vettem egy magas szárú cúgos cipőt, meg egy sötét nadrágot, de ingre már nem futotta. Az unokatestvéremtől kaptam kölcsön egy rövid ujjú fehér inget, melyet az apja hozott Bécsből. Ily módon rittyentettem ki magam, és így mentem el a második tanév évnyitójára. Ráadásul a nyár folyamán nőttem még négy-öt centit. Ekkor már éreztem, hogy megnéznek a lányok, hogy másképp tekingetnek rám, mint eddig. Nem is kellett sokáig várnom az első kalandra. A helybeli körzeti orvos lánya – miután Pécsről eltanácsolták – a mi giminkbe került. Tulajdonképpen ő szedett fel. Leszólított:

– Hallom, kosaras vagy. Én is szeretem a kosárlabdát.

– Gyere ki a meccsünkre! – válaszoltam. – Ma ötkor játszunk.

– Rendben, akkor ötkor.

A meccs kezdetén már megbántam, hogy elhívtam, mert én voltam a legfiatalabb, és csak perceket kaptam a játékból. Az utolsó öt percben álltam be, de aztán szinte repkedtem a pályán. Minden bejött, amit csináltam. Négy pontot dobtam, és mindenki gratulált. Márta is odajött.

– Megvárlak! – mondta, mindenki előtt.

Csapattársaimnak leesett az álluk. A legfiatalabb srác a gimi új és legjobb nőjével randizik! Büszkén mutatkoztam Mártával, sétáltunk, dumálgattunk. Ebből állt a randi. Ő már egy igazi nő volt, és akkor én még nem tudtam, hogy neki ez kevés. Egyik alkalommal, mikor a vár körül sétáltunk, egy bokros részen elkapott, csókolóztunk. Ebben királynak éreztem magam. Megfogta a kezemet, és a blúza alá, a mellére tette. Én esetlenül gyúrtam. Amikor érezte, hogy eszem ágában sincs, hogy a szoknyája alá nyúljak, befejezettnek tekintette a randinkat. Aztán hazafelé láttam, hogy jól kiszívtam a nyakát. Még egy kicsit büszke is voltam a munkámra.

Másnap, az egyik óra szünetében a magas nyakú pulóverét lehúzva megmutatta művemet.

– Helyes kis srác vagy, de ha nem haragszol, te még gyerek vagy – mondta, nem éppen hízelgőn. Pedig egyidősek voltunk. Majd közölte, hogy az apjánál büntetésben van miattam, és inkább hanyagoljuk a randizgatást. A legnagyobb baj ezzel az volt, hogy mindenkinek elmesélte a gimiben, hogy a kis Futi helyes srác, de még tanítani kell. A következő napokban már egy negyedik osztályos sráccal kavart. A nagyobb srácok ezzel vigasztaltak: „Futi, ehhez a lányhoz már komolyabb férfiak kellenek. Neki a negyedikes gyerek is kevés volt.”

Nemsokára eljött az a pillanat is, amikor felkeltettük egy igazi nő érdeklődését is az akkor Szigetvárra került kezdő matematikatanárnő személyében. Egy osztálybulira két üveg tojáslikőrrel érkezett. Egyik haverommal, Gagarinnal megvadultunk az italtól, de vadságunkat nem Zsuzsa nénin éltük ki, hanem az osztály iskolaköpenyein. Életemben ekkor ittam először alkoholt. Már akkor előrevetítette árnyékát, hogy az alkohol nincs jó hatással rám.

A történet másnap a tanári szobában folytatódott, ahol hatalmas pofonok ellenére sem árultuk el Zsuzsa nénit, mert megkedveltük felénk irányuló szeretete miatt. Az utolsó gimnáziumi évem következett volna, de engem és a haveromat, Gagarint az affér miatt eltanácsoltak az iskolából. Ő visszasírta magát, és ebben sokat számított, hogy az ő szülei jómódúak voltak. Nekem viszont mennem kellett.

Csak Sellyére, a két tannyelvű gimibe vettek fel. Más volt ez, mint a városi gimnázium, de hamar beilleszkedtem. A vidéki csajok persze nem sokkal voltak vidékibbek, mint a szigetváriak, és lelkesedtek a renitens diákért. Abban az időben vidéki viszonylatban jól öltözött srác lett belőlem. A nagynénémnél eltöltött nyári szünetekben ragadt rám egy kis XI. kerületi, albertfalvai divat. Pécsre is bejártunk, és én igyekeztem a városi srácok öltözködését utánozni. Egyébként kissé megviselt a Sellyén eltöltött egy év. Vonattal kellett bejárnom, ami hajnalban indult, és csak az esti órákban jött vissza. Ezt általában már nem volt türelmem kivárni. Egy-egy tehervonatra kapaszkodtam fel, vagy stoppoltam kint az országúton, csak minél előbb hazaérjek.

A kémiatanárnőm egy szőke, nagyon helyes nő volt, olyan negyven körül lehetett. Ő volt az osztályfőnököm, és a tanári kar szexbombája. A fotószakkört is ő vezette. Mindig kirívó, szexi ruhában járt-kelt a tizenhét-tizennyolc éves srácok között. A szakkörre általában fiúk jártak. A filmelőhíváskor, villanyoltás után nem szólt azért, ha „véletlenül” egy kicsit a kiemelt testrészeihez ért egy-két srác. Szép melle volt, és mindig kivágott blúzban hergelte a diáksereget, köztük engem is. Nekem is megfordult a fejemben, hogy potyázzak, de úgy éreztem, egy menő szigetvári csávó számára ez rangon aluli, meg azt is éreztem, hogy valamiért én nem vagyok az esete. Épp ezért a fotószakkörre sem jártam.

A küzdelmes érettségit követően a banketten megittuk az osztályfőnökkel a pertut. A hangulat tetőfokán, amikor már mindenki be volt piálva, kértem tőle egy percet, hogy megköszönjem, hogy annyit szenvedett velem. Megkérdeztem, hogy én miért nem tartoztam a kedvencei közé. Félrehúzott, kicsit távolabb a többiektől, egy oszlop mögé. Na most mondd, hallgatlak. Közelebb jött, hogy hallja mit kérdezek. Finoman átöleltem, mintha táncolnánk. Éreztem, hogy rám nyomja magát. Megkérdeztem tőle:

– Miért utáltál engem?

– Nem utáltalak. Ezt ki mondta neked? Nem szeretem a szép fiúkat, inkább az okosok oldalán állok, de azért ne hidd, hogy nem kedveltelek – és megsimogatta a fejemet.

Ő is sokat ivott, én már részeg voltam. Meg akartam csókolni, de nem hagyta. Átölelve, szédelegve tartottam.

– Te nagyon részeg vagy – mondta.

Igyekeztem a mellét megfogni. Hagyta. A fotószakkörön a fiúk úgy tettek, mintha csak véletlenül értek volna hozzá, de az én érintésem mesze nem olyan volt. Ettől felbátorodva a kezemet a szoknyája alá csúsztattam. Na, most kapok egy nagy maflást, gondoltam, de nem. Nekitámaszkodott az oszlopnak. Teljesen bezsongtam. Éreztem, hogy kezd ő is izgalomba jönni. Aztán annyit mondott:

– Na, egy utolsó csók!

A térdemet a lába közé nyomtam, de ő kiszakította magát az ölelésemből.

– Akármilyen nagyfiú is vagy, nyugi. Ha nem lenne férjem, folytathatnánk, de van, úgyhogy most gyerünk a többiekhez. Először én, aztán egy perc múlva te. Oké?

Úgyis be kellett támadnom a vécét, aztán a történtektől teljesen feldobva próbálkoztam az osztály legokosabb és leghelyesebb lányánál is, de nem volt szerencsém.

– Részeg vagy, Károly. Amikor józan voltál, nem foglalkoztál velem.

– Szép vagy, Klári! A gimi legszebb csaja vagy!

– Most az ital beszél belőled.

A vége az lett, hogy a barátommal, Józeffel ketten, egymást támogatva mentünk haza. Így végződött sellyei életem. A mérleget megvonva Sellye végül is nem volt rossz balhé: érettségit és egy-két jó havert is szereztem. Józefben és Tibiben igazi, őszinte barátságra tettem szert. Velük a mai napig is tartom a kapcsolatot.

Első szerelem; balatoni kalandok

Régen szemet szúrt, nemcsak nekem, egy gyönyörű szigetvári lány, Szabados Mária, aki nem a gimibe, hanem a szakközépbe járt. Magas, barna hajú, gyönyörű, kék szemmel és gyönyörű mellekkel. Mindenki hajtott rá, és szeretett volna vele randizni. Nem tudtam, hogyan ismerkedjek meg vele. Kapóra jött az egyik osztálytársam kérése, aki azt hitte, én már ismerem. Megkért arra, hogy hívjam meg a születésnapi bulijára. A dolog bejött. Megvártam a Zrínyi téren, és mielőtt kinyithattam volna a számat, hogy miért is vagyok ott, ő így kezdte:

– Azt hittem, hogy már soha nem fogsz leszólítani.

Ezek után az osztálytársam buliját már szóba sem hoztam, hanem megbeszéltem vele egy randit a vár mögé, hiszen a szigetvári fiatalok általában a vár környékén randizgattak. A következő napokban már a várnál sétálgattunk, csókolózgattunk. Azt hiszem, szerelmesek voltunk egymásba. Mária szexuálisan eléggé túlfűtött volt. Tizenhat éves volt, és szűz, én tizenhét, és még nem voltam úgy nővel. Nem kellett szégyenkeznem emiatt, mert szigetvári viszonylatban ez ebben a korban nem volt ciki. Aztán betöltöttem a tizennyolcat, és már várt is a katonai behívó. Minden alkalmat igyekeztem megragadni, hogy együtt legyünk. Ekkor már úgy éreztük, hogy túl kéne lépnünk a csókolózáson és egymás fogdosásán. Elhatároztuk, hogy kimegyünk a szőlőbe Tomiék présházába. Titokban mindketten arra gondoltunk, ott majd megtörténik, amiről már annyit ábrándoztunk, és amire vágyakoztunk. Úgy éreztük, hogy az Isten is egymásnak teremtett bennünket: Szigetváron két szép ember találkozott.

El is indultunk egy késő délutáni napon. Tomi odaadta a présházuk kulcsát. Kora délután volt, kicsit felhős, de kellemes idő. A távolság legalább három kilométer, de ez nem volt távolság, ha arra gondoltam, hogy a szerelmemmel végre összejöjjön, amit már mindketten nagyon akartunk. Félútnál lehettünk, amikor egy hatalmas felhőszakadás kapott el bennünket. Nem tudván hova menekülni bementünk a legközelebbi fedett épületbe, amely az utunkba akadt, ami egy kis templom volt.

Nem bírtunk már magunkkal, az eső pedig zuhogott. A templom ajtaja nyitva állt, az épület üresnek tűnt. Gondoltuk, a Jóistenen kívül senki nem láthat bennünket, ő pedig úgyis lát mindent. Bementünk, és a legutolsó padsorban elkezdtük azt, amit a présházban szerettünk volna. Nehezen húztam le a blúzát, a melle alig engedte megszabadítani a felsőjétől. Itt meg kell jegyeznem, hogy Mária nem volt egy „halk szavú” lány. Már a kezdeti csókolózásnál is olyan hangokat hallatott, hogy a templom macskái is behúzott farokkal menekültek. Amikor megfogtam az érzéki mellét, szinte üvöltött, a fogát csikorgatta. Kezdtem volna lehúzni a bugyiját, mikor hallom, hogy valaki egészen közelről megkérdezi:

– Segíthetek valamit? Baj van?

Halk, ijedt hang volt. Hát ez meg ki az isten lehet, hacsak nem ő? – gondoltuk. Felegyenesedtem. Ing már nem volt rajtam. A sekrestyés – mert ő volt az – szeme tágra nyílt. Aranyos, öreg bácsi volt. Mikor látta, hogy egy serdülő áll előtte félmeztelenül, megnyugodott. Arra gondolhatott, hogy biztosan megázott, és itt szárítkozik. Arcvonásai kisimultak. Ebben a pillanatban – egy utolsó, halk sikoly közepette – a csajom is felegyenesedett. Szegény bácsi szíve ezt már nehezen bírta. Ilyet talán sosem látott. Egy gyönyörű, fiatal lány két kihívóan nagy mellel.

– Mit csináltok itt? – kérdezte.

Poénnak jó lett volna, hogy „imádkozunk”.