Bas von Benda-Beckmann

A Napló után

Anne Frank és társai sorsa
a lágerekben

részlet

Corvina

Copyright © 2020 Anne Frank Stichting/Bas von Benda-Beckmann
Original title Na het Achterhuis
First published in 2020 by Em. Querido’s Uitgeverij bv, Amsterdam

Hungarian translation © Bérczes Tibor, 2022
A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Bas von Benda-Beckmann: Na het Achterhuis: Anne Frank en de andere onderduikers in de kampen
Em. Querido’s Uitgeverij bv, Amsterdam, 2020

A könyv megjelenését a Nederlands Letterenfonds (a Holland Irodalmi Alapítvány) nagylelkű támogatása tette lehetővé.

A borítót tervezte: Karcagi Klára
A borítón Anne Frank 1942 májusában készült fotója látható (Anne Frank Stichting)

Kiadja 2022-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6801 7

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Előszó

Ez a könyv számos tekintetben közös erőfeszítés eredménye. A legfontosabb alapot és a vezérfonalat az a kutatás képezte, amelyet 2012 és 2016 között – az akkoriban az Anne Frank Alapítvány történeti kutatójaként dolgozó – Erika Prins végzett, és amelynek gyümölcse az Onderzoeksverslag naar het verblijf van de acht onderduikers in de kampen (Kutatási beszámoló a nyolc bujkáló lágerbeli tartózkodásáról) című tanulmány (Amszterdam, 2016) volt. A rá következő években ezt egészítette ki Esther Göbel, aki egy Auschwitzról szóló korábbi fejezetet dolgozott át, valamint Gertjan Broek és Teresien da Silva munkája. 2019-ben Bas von Benda-Beckmann folytatta a kutatást, aki a 2016-os kutatási beszámoló és az új kutatási eredmények alapján írta meg ezt a könyvet.

De ehhez a projekthez mások is hozzájárultak. A szerző, a kutatók és az Anne Frank Alapítvány ezúton is köszönetet mond számos levéltárosnak, lektornak és tanácsadónak, illetve mindenekelőtt dr. Wichert ten Have professzornak, aki nemcsak tárgyi tudásával segítette a projektet, de 2019-ben ő volt az, aki sürgette, hogy az könyv alakban is jelenjen meg.

Értékes észrevételeket kaptunk továbbá Daan de Leeuw-től és Guido Abuystől, illetve a Querido kiadó munkatársaitól, Josje Kramertől és Annette Portegiestől, akik elolvasták és észrevételeikkel gazdagították a kéziratot. És persze köszönet illeti az Anne Frank Alapítvány minden munkatársát, akik különböző módokon hozzájárultak a könyv megszületéséhez. A már említett személyeken kívül feltétlen meg kell említeni Karolien Stocking Korzen nevét, aki a fényképekkel kapcsolatos kutatómunkát végezte, Liselot van Heescht, Menno Metselaart, Eugenie Martenst és Tom Brinket, akik elolvasták és tanácsaikkal segítették a munkát, valamint tevékenyen részt vettek a könyv megjelentetésében.

Végül ez a könyv soha nem születhetett volna meg azok nélkül a túlélők nélkül, akik az Anne Frank Alapítvány és más intézmények oral history projektjeinek keretében elmondták emlékeiket. Nekik köszönhető, hogy felkutathattuk és rekonstruálni tudtuk a nyolc bujkáló lágerbeli történetét. Tehát külön hála és köszönet illet minden olyan túlélőt, aki megosztotta velünk a maga történetét.

1 „Ön azt kérdezte, tudnék-e mondani valami közelebbit” Kutatás a hátsó traktusban bujkálók sorsa után

A halottak nevében csak a túlélő szemtanúk szólalhassanak meg,
Arnon Grunberg (előadás a háború áldozatainak emléknapján, 2020)

Ahol Anne naplója félbeszakadt

1944. augusztus 4-én Amszterdamban a német Sicherheitspolizei (Biztonsági Rendőrség) betört az Opekta vállalat tulajdonában lévő Prinsengracht 263. szám alatti épületbe. A házban nyolc zsidó bujkálót találtak, akik 1942 júliusa óta rejtőzködtek az épület hátsó traktusában. A nyolc személy egyike egy tizenöt éves lány, Anne Frank volt. Anne tizenhárom éves korától fogva naplójában gondosan feljegyezte a vele történteket. Ez a dokumentum később a világ egyik leghíresebb könyve lett. A több mint hetven nyelven megjelent és számos alkalommal megfilmesített napló révén a nyolc ember története a II. világháború legismertebb személyes történetei közé tartozik. A világ Anne szemével ismerte meg a nyolc embert, akik két éven át rejtőzködtek a prinsengrachti épületben. Ez a bensőséges hangú leírás egy kamaszodó lány szemén át mutatja be őket.

A jelen könyv róluk, nyolcukról szól, Otto, Edith, Margot és Anne Frankról, Hermann, Auguste és Peter Pelsről, valamint Fritz Pfefferről.

Mindannyian német zsidók voltak, akik a harmincas években menekültek át Hollandiába, hogy ott új egzisztenciát teremtsenek. A nyolc ember 1942 tavaszán, illetve nyarán azért rejtőzött el, mert túl szerette volna élni a náci zsidóüldözést.

Könyvünk ott kezdődik, ahol Anne naplója félbeszakad. Megpróbálja a lehető legalaposabban kideríteni, mi történt velük azt követően, hogy letartóztatták, majd különböző koncentrációs és megsemmisítő táborokba deportálták őket, ahonnan heten nem is tértek vissza soha.

Bármilyen híres Anne Frank és hét sorstársa, ez a könyv nem kezdődhet anélkül, hogy ne mutatnánk be őket. Ahhoz, hogy igazán végig tudjuk követni a lágerbeli életük történetét, feltétlenül vissza kell pillantsunk a letartóztatás előtti életükre. Kik voltak ők, milyen körülmények között menekültek el a náci Németországból, és hogyan kerültek 1942-ben a hátsó traktusba?

Otto és Edith Frank esküvői képe a vendégsereggel, 1925. május 12. Otto aznap ünnepelte 36. születésnapját

Edith, Anne, Margot és Otto Frank

Először hadd mutassam be a Frank családot! Otto, az apa üzletember volt, Frankfurt am Mainból, egy tehetős bankárcsaládból származott. Liberális zsidó családban nőtt fel, és az I. világháborúban tisztként harcolt a német hadseregben.1 1925-ben feleségül vette Edith Holländert. Az esküvőre Aachenben, Edith szülővárosában került sor. Ottóhoz hasonlóan ő is liberális zsidó környezetből származott, bár ő lényegesen vallásosabb volt, mint a férje, és jobban kötődött a zsidó hagyományokhoz. Házasságkötésük után Frankfurtban éltek, ahol két lányuk született. 1926-ban Margot, 1929-ben Anne.

Edith Frank, 1935. május / Otto Frank, 1936. május

Margot és Anne Aachenben, 1933. október

A család Frankfurtban tapasztalta meg a náci mozgalom teremtette fojtogató légkört. Végső döntésük, hogy távoznak, és átköltöznek Hollandiába, azután született meg, hogy egyre nőtt bennük a félelem és a bizonytalanság. A háború után Otto Frank elmondta, hogy a harmincas évek egyre fenyegetőbb légkörében egyre többször vetődött fel bennük a távozás gondolata:

„Emlékszem, hogy már 1932-ben SA-alakulatok masíroztak az utcákon, és azt énekeltek, hogy »Amikor majd zsidó vér csöpög a késről«. Szóval már mindenki számára világos lehetett. A feleségemmel azonnal arról kezdtünk beszélgetni, hogyan mehetnénk el. De ilyenkor persze az a kérdés: Hogyan tartja el magát az, aki elmegy, és többé-kevésbé mindent felad?”2

A Frank család számára Hitler és pártja, a Nemzetiszocialista Német Munkáspárt (NSDAP) hatalomra jutása adta meg a végső lökést ahhoz, hogy elhagyják Németországot. Lakóhelyükön, Frankfurtban azonnal érezni lehetett, mit jelent az új rezsim. Alighogy kinevezték Hitlert birodalmi kancellárrá, a nácik azonnal egyértelművé kívánták tenni a zsidók számára, hogy nekik már nincs helyük Németországban. Márciusban a nácik országos bojkottot hirdettek, amit április 1-jén az egész országban el is rendeltek, és az antiszemita terror még durvább formákat öltött. Németország-szerte bojkottálták a zsidó üzleteket, vállalatokat és orvosokat.

Ennek a lépésnek Frankfurtban, ahol körülbelül 31 ezer zsidó élt – ami a lakosság hat százalékát jelentette –, súlyos következményei voltak.3 1933. április 13-án a Sturmabteilung (SA) – a nemzetiszocialisták paramilitáris verőserege – betört a városházára, kitűzte rá a horogkeresztes zászlót, és a liberális Ludwig Landmann főpolgármester helyére Friedrich Krebs nemzetiszocialista bírót ültette. Aznap délután az SA a város számos pontján eltorlaszolta a zsidó tulajdonú boltok és áruházak bejáratait, a tulajdonosokat és a vevőket pedig igyekezett megfélemlíteni. A rá következő napokban még vészjóslóbb lett a légkör, és 1933. április 1-jén országosan bojkott alá vették a zsidó tulajdonú üzleteket és vállalatokat, aminek során számos alkalommal erőszakos cselekményekre is sor került.

A nácik kitűzik a horogkeresztes zászlót a városházára Frankfurt am Mainban, 1933. március 13.

Frankfurt új rendőrfőkapitánya már március 21-én az NSDAP nagygyűlésén mintegy a város zsidó lakosainak üzenve kijelentette, hogy Frankfurtban különösen fontos a zsidó vállalkozások bojkottja: „Frankfurtnak németté kell válnia. Zsidók, nem kell félnetek. Minden törvényes lesz. Annyira törvényes, hogy még kényelmetlenül is fogjátok érezni magatokat a sok törvényesség láttán.”4

Az efféle, rejtett fenyegetések győzték meg Otto és Edith Frankot arról, hogy nekik már nincs jövőjük Németországban. Döntésükben pénzügyi problémák is szerepet játszottak, hanyatlott ugyanis Otto Frank családjának banki vállalkozása, ahogy más üzleti vállalkozásai is. 1933 tavaszán a család végleg úgy döntött, hogy Hollandiába költözik, ahol sógora, Erich Elias segítségével Otto Frank létre akarta hozni az Opekta holland leányvállalatát. Az Opekta pektinnel, lekvárkészítéshez szükséges zselésítő szerrel kereskedett.

1933 augusztusának közepén Otto Frank Amszterdamba utazott, hogy beindítsa új vállalkozását, és megtegye a felesége és gyermekei átköltöztetéséhez szükséges előkészületeket, akik addig néhány hónapon át Edith anyjánál, Aachenben laktak.5 Az év decemberében a család beköltözött egy tágas merwedepleini lakásba, Amszterdam Rivierenbuurt nevű városrészében. A cég számára Otto kezdetben a Nieuwezijds Voorburgwalon a Candida nevű épületben, majd 1934-től a Singelen bérelt néhány helyiséget.

Opekta-reklám

1938-ban Otto Frank megvette a Pectacon céget is. Ezt a fűszerekkel és konzerválószerekkel kereskedő vállalatot Johannes Kleiman alapította, aki ezt követően Frank egyik közeli munkatársa lett. 1940 decemberében mindkét vállalat átköltözött a Prinsengracht 263.-ba. Mivel ennek a 17. századi épületnek volt hátsó traktusa is, elég nagy volt ahhoz, hogy elférjenek benne mindkét cég irodái, raktárai és egyéb tárolóhelyiségei. Sőt, még a fűszerek őrlését is itt végezték.

Képeslap az amszterdami Merwedepleinről a harmincas évekből. A Frank család a 37. szám alatt lakott

A Frank család a Merwedepleinen. 1934. május. Ez az utolsó ismert kép a teljes családról

Jegyzetek

A német és az angol idézeteket hivatalos fordítás híján a szerzők maguk fordították le. Úgy döntöttek, hogy a kiválasztott idézeteket nem javítják ki, hanem olyan formában, ha kell, fogalmazásbeli sutaságokkal együtt közlik, ahogy azok az eredeti forrásokban olvashatóak, és ahogy az Anne naplója esetében is történt.

1 „Ön azt kérdezte, tudnék-e mondani valami közelebbit”

Kutatás a hátsó traktusban rejtőzködők sorsa után

1Anne Frank Alapítvány (AFS), Anne Frank Gyűjtemény (AFC), Otto Frank Archivum (OFA), leltári szám. 058, Otto Frank „életútja”. A St. Quenten-i kora tavaszi offenzíva 1918. március 21-én. Az 1918. március 28-i levelezés szerint Otto Frank ekkor még a 13. Lichtmesstruppnál szolgált. Lásd még: Anne Frank Fonds (AFF), Frank-Elias családi levéltár, Robert Frank (ROF) levelezése. 01 és Otto Frank levelezése, Otto Frank (OtF), 14. pdoc.

2Eredeti idézet: „Ich erinnere mich schon 1932, daß SA-Gruppen vorbeigezogen sind und gesungen haben »Wenn das Judenblut am Messer spritzt«. Also das war schon sehr deutlich sichtbar. Und ich habe gleich mit meiner Frau besprochen »Wie können wir wegkommen?«, aber es ist ja schlieslich die Frage »Wie kann man einen Lebensunterhalt verdienen, wenn man weggeht und alles mehr oder weniger aufgibt?«” In: Kienzle, Birgit (rendező): Lasst mich so sein wie ich will. Anne Frank, televíziós dokumentumfilm, Südwestfunk, 1979. Lásd még: Menno Metselaar: Anne Frank. Dromen, denken, schrijven (Amszterdam, 2016), 27, valamint Carol Ann Lee: Het verborgen leven van Otto Frank. De biografie (holland fordítás. Amszterdam, 2002), 52.

3Julius H. Schoeps: Neues Lexikon des Judentums (Gütersloh, 2000), 261; Jurgen Steen és Wolf von Wolzogen (szerk.): Die Synagogen brennen. Die Zerstörung Frankfurts als jüdische Lebenswelt (Frankfurt/Main, 1988), 2–4.

4Eredeti idézet: „Frankfurt soll Deutsch werden. [...] Ihr Juden braucht nicht zu zittern. Wir bleiben legal. So legal, dass es euch vor so viel Legalitat noch unbehaglich wird.” uo., 60.

5Amszterdam Városi Levéltár (SAA), nyilvántartási szám 30238: Levéltári lap: Otto, Edith, Anne és Margot Frank.

Tartalom

Előszó

1. „Ön azt kérdezte, tudnék-e mondani valami közelebbit” – Kutatás a hátsó traktusban bujkálók sorsa után

Ahol Anne naplója félbeszakadt

Edith, Anne, Margot és Otto Frank

Auguste, Hermannn és Peter van Pels

Fritz Pfeffer

A bujkálás és a letartóztatás

A nyomozás

Egy hiányos puzzle

2. „Mama, tudja, hogy Margot itt van?” – A fogda és a westerborki tábor

A fogda

A westerborki tábor

Az érkezés

A mindennapi élet a büntetőbarakkban

Találkozások Westerborkban

„Az az iszonyú utazás”: a szeptember 3-i transzport

A tömeggyilkossággal kapcsolatos tudás és várakozások

3. „Pokol volt az élet” – Auschwitz

Auschwitz és az európai zsidók ellen elkövetett népirtás

Egy fejlesztés alatt lévő láger

Funktionshäftlinge

A nyolc bujkáló Auschwitzban: megérkezés, szelektálás, nyilvántartásba vétel

Stammlager: a férfiak Auschwitz I-ben

Hermann van Pels halála a gázkamrában

A csomagok

Túlélés Auschwitzban

A búcsú

4. „Nem lehetett bátorságot önteni belé, mert az nem volt” – Edith, Anne és Margot Frank, illetve Auguste van Pels Auschwitz-Birkenauban

A lágerélet: éhség, hideg és szelektálások

Az őrzés és az erőszak a női táborban

A holland barakkban: Edith, Anne és Margot Frank, valamint Auguste van Pels

Egy újabb búcsú: Anne, Margot és Auguste távozása

„Edith megbetegszik.” Edith Frank halála

5. „Azt hiszem, hogy állva nem láttam őt” – Anne és Margot Frank, illetve Auguste van Pels Bergen-Belsenben

Auschwitzból Bergen-Belsenbe

Bergen-Belsen: hadifogolytábor, cseretábor és koncentrációs tábor

Margot és Anne Frank, illetve Auguste van Pels Bergen-Belsenben

Találkozások a kerítésnél

Margot és Anne Frank halála

6. „Emlékszem Gusta van Pelsre – német származású volt” – Auguste van Pels Raguhnban

„Hála isten, kis láger”

A repülőgépgyári munka

7. „Soha nem jöttek vissza” – Peter van Pels Mauthausenben és Melkben

Halálmenetben Auschwitzból Mauthausenbe

Egy ovális arcú műbútorasztalos

8. „A hollandok közül haltak meg a legtöbben” – Fritz Pfeffer Neuengamméban

Neuengamme

Fritz Pfeffer Neuengamméban

9. „Nem tudom, hol vannak a gyerekek” – Otto nyomozása

Útban hazafelé

Minden apró morzsa

Jegyzetek

Levéltárak

Szakirodalom és egyéb források

A képek forrása

Mutató

www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Felelős szerkesztő: Blaschtik Éva
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Macskássy Zsuzsanna

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

Felhasznált betűtípusok
Inria Serif – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0