Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Tóth Ramóna Mirtill
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

A címlapon:
© Nyoman Sudiasa: Marah (2019)
www.ketemu.org

© Napkút Kiadó, 2022
© Reke Balázs, 2022

ISBN 978 615 6555 12 0

Támogató

A kiadvány megjelenését támogatta:

Feleségemnek, Tündének, örökké tartó szerelemmel

„Anasazinak hívták a népet mely valaha ehelyt lakott. Réges-régen. De elvándoroltak innen mert elűzte őket az aszály vagy a kórság vagy menekülniük kellett a kóborló martalócok bandái elől. Olyan régen történt hogy az emlékük sem maradt fenn a vidéken. Rebesgetik hogy szellemek lakoznak errefelé és a maiak nagy tiszteletben tartják őket. A szerszámaik a csinálmányaik az épületeik – mind fölötte állnak az utánuk következő dolgainak. Mégsincsen semmi amibe ezek a nyomorultak belekapaszkodhatnának. A régiek eltávoztak és köddé váltak s a kanyont járó mai vademberek csak a kacagásukat hallják visszhangozni a régmúltból. Összekuporodnak silány kis viskóik sötétjében és fülelve lesik a kövekből szivárgó rettenet hangjait. Mindig rom és titok s valami nevenincs harag üledéke marad utána ha valami magasabb rendű alacsonyabb rendűvé válik. Ez így is van. Mégis itt van még az apák szelleme. A kövekbe zárva. Ma is ugyanolyan súllyal nehezedik a világra s éppúgy mindenütt jelenvaló mint azelőtt. Mert aki csak nádból és állatok irhájából készít hajlékot magának az a maga szellemét a minden teremtmények közös végzetéhez kötözi és hangtalan vissza fog süppedni az ősidők sarába. De aki kőből építkezik a világmindenség szerkezetét akarja megváltoztatni amiként ezek a régi kőművesek is ha mégoly kezdetlegesnek látjuk ma a művüket.”

Cormac McCarthy

Véres délkörök, avagy vörös alkony a nyugati égen

(Bart István fordítása)

Prológus

1884 áprilisa

Hajnalodott.

Párás, szürke fellegek keveredtek a mindent elborító, holdtalan feketeségbe. Az ég kormos, lerongyolódott ponyvának látszott. A ház mellett elterülő fenyvesből nyikorgó hangok szűrődtek ki – a fák mintha a fogukat csikorgatták volna.

Harsányi Nándor furcsa, gondterhelt álomból ébredt fel. Megtapogatta a lepedőt. Átizzadta. Verítékező, nyirkos alakja beleivódott a hófehérre keményített szövetbe. Mellette felesége halkan neszezett álmában. Valami távoli világban járt még.

A szürkület kezdte lassan feltölteni a szobát, kirajzolódtak a körvonalak, a bútorok sziluettjei. Harsányi a feleségére nézett. Egy percre beleveszett a vonásaiba. Gyönyörű nő volt – szalmaszőke haj, mélyen ülő kék szemek, csodás ajkak, páratlan alkat. A nő imádta a férjét. Talán az imádat még nem is elég erős szó arra, hogy mit is érzett iránta, sokkal inkább bálványozta. Pedig a templomban az atya sokszor elharsogta, hogy a bálványimádás az egyik legsúlyosabb az elkövethető vétkek közül. Az asszony ezt tartotta is. Titkon mégis sokszor súgta bele a sötétbe – amikor csak ketten voltak, Isten és ő –, hogy ha lehetett volna választani Isten után még egy istent, akkor neki bizony a férje lenne az.

A férfi tudta ezt, úgy is, hogy az asszony sosem osztotta meg vele. Egyszerűen érezte.

Odakint, az erdő peremének tájékán, felüvöltött egy farkas. Keserű csaholása akár a visszhang remegett végig a völgyön, ahogy a falka többi tagja is rázendített a vonyításra. Nem volt semmi különös benne, errefelé nem hatotta meg az ilyen a népeket.

A férfi óvatosan kibújt a paplan alól, a szobából szinte nesztelenül surrant ki, betéve maga után az ajtót. A kályhában még parázslott a tűz, a vörösen csillogó zsarátnokból felcsapott egy-egy apró lángocska. Megfogott két gyertyánfanyalábot, és a parázsra dobta őket. Nézte, ahogy először elkezdi nyalogatni a hasábokat a tűz, majd feltámadtak a lángnyelvek, és beborították a száraz fákat.

Becsukta a kályha ajtaját.

Gyorsan mozgott a sötét házbelsőben is, magára vette a kabátját, csizmába bújt, és kilépett az udvarra.

Csípős hajnal volt, a felforgatott föld több helyütt párállott, és úgy tűnt, a hegyoldal felől lomhán ereszkedik le a köd, hogy reggelre tejfelsűrűségű fehérségbe burkolja az egész fennsíkot.

A kitéglázott ösvényen lépdelt a csűr felé, de nem nyitott be, az ajtóban megállt, és visszanézett a házára. A kémény bágyadtan pöfékelt, a zsindelyek hódfarkain meg-megcsurgott már az ezüstös hajnalpára. Az újabb vonyításokból arra következtetett, hogy a farkasfalka vonul tovább – tudta, ilyenkor lassan haladnak, sokszor megállnak és felordítanak, hogy kijelöljék helyüket a hullámzó sötétségben.

A férfi érezte, ahogy a hideg végigfut a testén, legjobban a lábai fáztak. Ettől hirtelen jött vizelési inger tört rá. Odébb ment pár métert, és felesége rögösre ásott konyhakertjének földjére engedte vizét. A gőzölgő sugár pengeként hasította ketté a fekete földlabdákat, és árkot vágva sodorta a saras levet a mélyedések felé.

Miután végzett, a csűrbe ment.

Odabent sötét volt még, csupán az oldalfalak deszkázatán ütött be egy kevés szürkeség. Az ajtó melletti kampóról leakasztotta az olajlámpát. Kabátja zsebéből előkotort egy gyufát, fejével végigszántotta a deszkafalat, fellobbant a láng. Meggyújtotta a lámpás kanócát, rácsukta az üvegbúrát. Jellegzetes, égett olajszag töltötte be a csűrt. Hátrament, és az egyik tartógerenda nagyobb repedéséből görbített vasszöggel kihalászott egy rozsdás, apró fiókkulcsot. A szerszámos szekrény legfelső vasfiókját nyitotta. Bedugta a zárba, elforgatta. A zár nehézkesen, darabosan nyílt. A fiókból kivett egy ütött-kopott fémdobozt, amire a Monarchia címerét nyomták, kinyitotta, és a tartalmát a pultra öntötte. Hosszú, rezes, ezüstös fejű vadásztöltények hullottak a pultra, szabályosan csilingeltek. A puskát két ácskapoccsal erősítette fel magasra, nehogy a kölykök hozzáférjenek. A fegyver ugyan töltetlen volt, de így érezte biztonságosnak. A karabély megszolgálta az árát már régen, sok sikeres vadászatot megélt, hátultöltős, dupla billenős csövű, sörétes volt. Tusának fája csillogott, vas alkatrészei a rendszeres olajozástól épek maradtak, a cső és a két ravasz meg a két kakas is meghazudtolták volna korukat.

Zsebre vágott négy töltényt, elfújta a lámpást, és kilopózott a csűrből. Úgy látta, sokáig időzött bent, mert már mindent kezdett beborítani a szürkület. A farkasok is elhallgattak, elkotródtak valahova, egy távoli, sűrű erdőségbe, ahol békében átvészelhetik a következő nappalt.

Harsányi szaporázta lépteit, tudta, hogy nem késlekedhet sokáig – bármelyik pillanatban őrült lármába kezdhetnek a kakasok. Előtte végeznie kellett.

A bejárati ajtóban megállt, lebillentette a fegyver csövét, egy-egy 12-es sörétet csúsztatott a töltényűrbe, visszacsukta, és felhúzta mindkét kakast.

Gyorsan lépett be a házba, árnyékként mozgott, másodpercek alatt a hálószobában volt.

Felesége ugyanúgy aludt az ágyban, ahogy otthagyta fél órával korábban – ajkai résnyire nyitva, halkan szuszogott, mélyen nyomta az álom.

Közel lépett az ágy széléhez, megemelte a puskát, csövét tíz centire az asszony arcához közelítette. A célgömbön keresztül az angyali arcot figyelte, az alvó szépséget. A halántékára célzott, ujja az első ravaszon csúszott végig, marka a mordály fájára tapadt, szíve alig vert, szeme hunyorított, fókuszált a szürkületben egyre tisztábban kivehető célra.

Így állt percekig, talán három is eltelt. Érezte, hogy ujja a ravaszra izzadt, tenyere is nyirkosan csúszott a fegyver markolatán.

Leemelte válláról a puskát, ujja a ravasz mögé siklott. Megfordult, és kiment a szobából.

Megállt a kályha előtt. Az ontotta magából a meleget, ha közel húzódott hozzá az ember. Megvakarta a homlokát, kezei bűzlöttek a fegyverolaj fémes szagától.

Oldalra fordította a fejét, a kisebbik szoba felé. Ott aludtak a fiai. Az egyik hatéves volt, a másik pár nap múlva töltötte az ötöt. Kabátja zsebébe túrt, megmarkolta az ott maradt két töltényt. Olyan erősen szorította meg őket, hogy a tenyere szinte görcsbe rándult. A puska kakasai még mindig fel voltak húzva, tüzelésre készen állt a fegyver. Egy ilyen szerszám tíz centis lőtávból bármiből darált húst csinál. Még a lövések dörrenéseit sem kell nagyon lepleznie, mivel vasárnap lévén a környéken már valószínűleg elindultak a vadászok fácánt vagy foglyot lőni a leveshez. Senki sem figyeli, hányszor durrannak a puskák.

Elindult a fiúk szobája felé.

Keze már a kilincsen pihent, de mégis meggondolta magát. A vályogfalnak vetette a hátát, mély levegőt vett, és a puska csövét a szájába vette. A hideg vascső a fogai alatt csikorgott, nyála gyorsan körbefolyt a fémen, és lecsorgott az állára. Egyik kezével alul támasztotta a tust, másik keze hüvelykjét pedig rászorította az első ravaszra.

„Egy marék sörét is bőven elég lesz – gondolta –, eltűnök, szétszóródok.”

Állt így, akár egy görcsbe merevedett öreg ló, aztán kirántotta a fegyvercsövet a szájából, és kisietett a bejárati ajtón.

A csűr felé lépkedve nagyokat köpött, hogy a fémes-olajos ízt kiürítse a szájából. A fegyverből kivette a golyókat, majd visszarakta őket a dobozba, és bezárta a fiókba, a kulcsot elrejtette a gerenda repedésébe. A puskát visszaakasztotta az ácskapcsokra, bezárta a csűrt, és visszasietett a házba.

Lerúgta a csizmáit, kabátját a fogasra akasztotta, leguggolt a kályha elé, a piszkafával felkavarta a parazsat, és még pár hasábot dobott rá. Ahogy becsukta a kályha ajtaját hallotta, hogy a kakas elkezd kukorékolni.

A felesége aludt.

Megemelte a dunyhát, és visszabújt az asszony mellé. Lehunyta a szemeit. A nő átfordult és ránézett.

– Hideg a lába. Merre járt még ilyen korán? – kérdezte az asszony.

– Csak rám tört a szükség – mondta a férfi, majd megköszörülte a torkát, s folytatta. – Odakint már virrad. Szép ködös napunk lesz megint – tette hozzá Harsányi, még mindig csukott szemmel.

– Ma vasárnap van, nem kell dolgoznia. Hamarosan kelek, és nekilátok az ételnek, vágok tyúkot, majd a fiúk segítenek pucolni. Ha gondolja, járjon egyet az erdőben. Tudna egy kicsit elmélkedni.

– Rendben – nyugtázta a férfi, és föntebb húzta a takarót, egészen a nyakáig.

Az asszony mocorgott, a lábait odanyomta a férfiéhez.

– Elvisz minket a templomba a misére? – kérdezte a nő.

– Igen, természetesen, ha kívánja – felelte unottan Harsányi, és kinyitotta a szemeit.

– Köszönöm – mondta az asszony, megdörgölte a szemét, lehajtogatta magáról a dunyhát, belelépett a papucsába.

A férfi nézte, ahogy a nő kikel az ágyból, megigazítja magán az éjszakától szétzilált hálóruhát. Pucér vállának gömbjei fehéren világítottak. A nő gyorsan mozgott már ilyenkor is. A férfi a plafont bámulta, és hallgatta, ahogy a felesége vizet tölt a mosdótálba, és megmosakszik, majd elkezd sertepertélni a konyhában.

A távolból elhaló lövések hangja vert visszhangot a fennsíkon át. A vadászok javában dolgoztak, hullottak a foglyok és fácánok. A feleségek otthon forralták a vizet a kopasztáshoz, és elővették a vérestálakat.

Kisvártatva a fiúk is felébredtek. Harsányi hallotta, ahogy a gyerekei kicsattognak a konyhába, és szóba elegyednek az anyjukkal. A fiúk éhesek voltak.

A ház megtelt hangokkal.

Első rész

Érkezés

1

1878 augusztusa

A szerelvény nagyon lassan, szinte döcögve gurult ki a pályaudvarról. A sínek még vadonatújak voltak, a fényes vasnyalábokon táncoltak a napsugarak. Rendkívül forró augusztus volt. A koppanásig nyitott vonatablakokon is csak meleg, száraz levegő vágott be a fülkékbe.

Harsányi Nándor kihajolt az ablakon, miközben eldöcögtek az állatkert mellett. Kalapját az ülésre dobta. Nyugodtan szétpakolhatott, egyedül volt a fülkében. Igényesen nyírt, egyenes haját lágyan emelgette a menetszél, homlokán kiütöttek az első izzadtsággyöngyök, és elkezdtek leperegni a bajusza felé. Elővett egy zsebkendőt, megtörölgette az arcát, majd visszagyűrte a zsebébe. Nagyot fújt, és meglazította a nyakkendőjét. Most kissé szorosnak érezte.

Harmincadik évét taposta, nőtlen volt, a Magyar Tudományos Akadémia egyik igen ifjú tagja, mondhatni, nagy reménység, aki egy külföldi úton szerzett súlyos betegség után lábadozott. Még érezte, hogy nincs teljesen túl a betegségen, és lehet, hogy felelőtlenül kelt ilyen hamar útra.

Legalább háromszázötven kilométer állt előtte – háromszáz vonattal, átszállással, ötven pedig lovas kocsival. Előhúzta zsebóráját. Már alapból egy óra késéssel indult el a vonat, valamint összekülönbözött a kalauz a szerelőkkel, hosszasan veszekedtek, míg végül nagyot pöffentett a mozdony, hosszú fekete koromcsóvát hagyva maga után, és megindultak.

Poggyásza nem volt. Egy kisebb utazótáskát hozott magával, amibe a könyveit, jegyzeteit, ruháit csomagolta, valamint egy kulacs vizet, amiről már biztosan tudta, hogy teljesen felmelegedett. Egy flaskát még egy kávézóban megtöltetett szilvapálinkával, ezt a zakója belső zsebében tartotta. Mielőtt útra kelt, bőségesen bereggelizett, így ételt nem igazán hozott az útra, úgy gondolta, hogy majd átszálláskor vacsorázik valahol, de arra is rádöbbent, ha így haladnak, az messzebb van, mint gondolná, és áldotta a csaposlányt, aki rábeszélte, hogy legalább három tepertős pogácsát vigyen magával.

Leült, kortyolt a vízből, és egy ideig nézte a tájat. Kigurultak már Pestről, a zölden bólogató platánokat felváltották oldalt a cserjések. A mozdony felett szinte összeért a fák koronája, mintha a két oldal kéz a kézben akart volna pihegni, amíg csak engedi nyújtózni őket a nyár. Csupán a levelek közötti pillanatnyi réseken ütöttek át a napsugarak. Ahogy Harsányi arca az ablaküveghez nyomódott, félálomban annyit észlelt, hogy néha minden sárgának, néha minden feketésnek tűnt lehunyt szemhéjai mögött.

Az álom peremén üldögélt, szemei ólmosan húzódtak össze, s közben a vonat indulása előtti negyedóra eseményei peregtek le újra előtte. Az orrában még őrzött szagokat, amik akkor rohanták meg, amikor megérkezett az állomásra, és mindennek olyan kellemes, új-illata volt. Egy ismeretlen és névtelen érzés fogta el, ahogy a csarnok lépcsőin felkaptatott. Elment egy amputált lábú, szakállas katona mellett, akinek a nyakában egyszerű zsinegre fűzött táblán az lógott: „A császárért és a hazáért harcoltam.” A kapkodó kézírással felvésett feliratot három nyelven körmölték oda a biztonság kedvéért, hogy ne csak a magyarokban, de az arra járó osztrákokban és az angolszász ajkúakban is szánalmat tudjon ébreszteni. Harsányi, akit a Monarchia kormánya nyilvánvalóan bőségesen támogatott pénzzel, hogy kutatómunkáját minden körülmények között folytatni tudja, hazafias kötelezettséget érzett, hogy ezt a szerencsétlent legalább pénzügyi pártfogásába vegye – dobott is neki egy marék aprót a perselyébe. A katona felnézett. Sapkájának rongyos, lelógó simlije a fél arcát eltakarta, de így is kivillant a narancssárga, csillag alakú forradás a jobb járomcsontja alatt. A szeme viszont árulkodó volt, még ötven is alig múlt. Ízületes kezeit összefonta a mellkasa előtt. Harsányit furcsa érzés kerítette hatalmába, ahogy végignézett a szerencsétlen figurán.

Megtorpant, és lehajolt a katona mellé.

– Hol sérült meg, bátya? – kérdezte a férfitől.

A férfi felnézett.

– Mire kíváncsi, kigyelmös uram? – kérdezett vissza a katona. Hangja karcos volt, arca elé tartotta a kezét, hogy kitakarja a napot, s így lássa az előtte álló férfi arcát.

– Csak hogy merre járt, hol harcolt? – puhatolózott Harsányi, de már megbánta, hogy kérdezősködött, félt, hogy megbántja a katonát.

– Hajuljon csak közelébb – intett neki –, égy részit nem tanácsos hangosan emlögetni, kigyelmös uram!

Harsányi körbepillantott, de nem gondolta, hogy bárki is figyelné őket. Az utcát ugyanúgy ellepték a népek, mint bármikor máskor, a jegesember kocsija éppen átkocogott a körúton a pályaudvar előtt, húzta maga után a vizes csíkot, akár az éticsiga eső után.

A katona is körbepillantott. Talán azt ellenőrizte, nincs-e zsandár a környéken.

– Először Szőregnél – mondta, és megvonta a vállát.

– Ott volt a szőregi csatában? – derült fel Harsányi arca meglepetésében.

– Né ordítson az úr! Errül nem beszélünk hangosan. Nem akarok én a kóterba’ éccakázni. A zsandár botjánál az utca hideg küve is jobb – súgta Harsányinak.

Az megint körbepillantott, és vörösbe váltott arccal halk sugdosásba kezdett.

– Ne haragudjon, bátyám! – mondta. – Szóval Szőreg… meséljen még, kérem!

– Ott lűtt pofán égy tetű dragonyos. Napokig kötésbe’ vót az egész fejem. Ültem a sötétbe’, vakon, oszt csak annak a szemétnek az a rohadt oroszlányos sisakverete lebögött előttem. Tudja, amin szorongatja az oroszlány a kígyót. Akkó’ gyüttem rá, hogy soha nem is löhettem más abba’ az istenverte összevisszaságba’, mint a kígyó, amit agyonszorítanak. A kórházba’ hallottam égy héttel később, hogy vége mindönnek, létöttük a fegyvert. Ámomba’ sé gondótam vóna, hogy így lössz vége – itt elhallgatott, megszívta az orrát, és hunyorogva felnézett Harsányira.

– És utána mi történt magával? – faggatta tovább Harsányi.

– Ami mindönkivel – vetette oda érdektelenül a katona. – Besoroztak a császári hadserögbe, kaptam égy szép fehér égyenruhát. Kis híjján lészereltek oszt mögúsztam vóna az egészet, de érdekös módon, hála az Úrnak, a pofázmányom teljesen bégyógyúlt. Az orvos összerakott, oszt aszonta, csak égy kis hús fog hiányozni onnét, oszt né aggódjak, sosé lösz pufók, gyerökös pofám, mint égy hájas nagyúrnak. Így löttem dicsőségös császári gyalogos. Ólomkatona, ahogy gúnyótak minket. Sokfelé jártam, sokfelé harcótam. Osztán gyütt az átkozott Königgratz. Esélyünk sé vót. A harmadik gyalogoszászlóaljba’ vótam. Öreg bakaként a harmadik sorba’. Néztem azt a sok tejfölösszájú kölköt előttem, mög ódalvást. Sok ezör röszkető kölök, olyanok, mint a kiscsikók vihar idejin. Kocogott a lábszárukon a szurony úgy röszkettek. Mindönhun húgyszag vót. Behúgyoztak. Nem is csodátam, hogy félnek, láttam szömbe’, ahogy hullámzik léfelé ölibünk a porosz gyalogság. Hiba vót az egész. Harapófogóba’ vótunk. Oszt akkó’ osztán nem vót mese, mikó’ mögkezdődtek a sortüzek. Lűttünk, osztán, mint a barmok tunkótuk a lűport a puskákba, űk mög szömbe’, három sorozatot lűttek, mire mink égyet. Végünk vót. Szétlűttek minket égy pillanat alatt. Halmokba’ vótak a hullák, tócsákba’ állt a vér, oszt láttam, hogy a mundérokon sötét fótok éktelenködtek. Összecsináták magukat, oszt úgy hevertek összevissza. Vérösen, szarosan. A zászlóaljunk gyorsan hátrálni kezdött, nem vót időnk mögállni, hogy mögtunkójjuk a puskákat. Közbe’ mög próbátuk huzigáni vissza a sebesűteket is. Oszt égyszörre csak ott vótak. Rohanva gyühettek, hogy ilyen gyorsak vótak. Tűllünk harminc méterre kilűttek még égy sorozatot, oszt gyüttek a bajonétok, mög a kaszabolás. Mikó’ összegabalyodtak az első sorok, akkó vöttem észre, hogy égy golyó súróta valamikó a vállamat, oszt a kabátom tetejit cibálta a szél, mintha valami vörös rongydarab lött vóna. Utána mán csak a puskákat láttam, mög a kiabálás hallatszott messzirű’. Vót égy koma, régúta ismertem, mindég égymás mellett álltunk a harmadik sorba’. Pont tőtötte a fegyverit, mikó’ kifordút a puska a kezibül, oszt elhasalt. Mögfordítottam, oszt pont a homloka közepin tátongott a luk. Neköm szöröncsém vót, amikó pofán lűttek, de az ilyen seböt a jóisten sé rakja össze. Oszt utána teljesen körülvöttek minket. Oszt akkó sebösültem mög a lábomon – égy rohadt prusi neköm gyütt a bajonéttal, oszt átszúrta vele a térgyem fölött, oszt fölrántotta. A combom szétnyílt, mint a szajhák ülepe. Oszt mindjár’ föl is borultam, mer’ elvesztöttem az eszömet. Oszt arra eszméltem, hogy égy porosz szanitéc csapat visz be a táborukba. Oszt nem is löhetött mit csináni a lábommal, mög nem is foglalkoztak azok az ellenség katonáival. Osztán mire eszömhöz gyüttem, mán lé vót vágva. A hadifogságot jól tűrtem, sokat zsugáztam, mög beszélgettem, mer’ munkára láb nékül nem osztottak be. Utána hazagyüttem. Ez a hazám, mindégy, milyen országnak is nevezik mostan, vagy minek híjják hónap. Mindig kigyüvök ide, ha jó az idő, mer’ itt légalább vannak embörök, löhet néha beszélgetni, oszt adnak is néha valamit. Tizennyóc éves korom úta vótam katona, vagy harcoltam, vagy fogságba’ vótam, vagy kórházba’ feküdtem. Még nőt sé ismertem sosé. Így mög mán nem kötöm én magam sönki nyakába sé. Szöröncsétlen vén nyomorék. Tudom, hogy így is halok mög, oszt nem is lösz mire emléköznöm. De amikó’ süt a nap, azt nagyon szeretöm. Oszt az ingyé’ van. Mög az mindig az enyim lösz, mán amíg az Isten el nem vöszi tűllem.

A katona ismét vállat vont, és elhallgatott.

– Így is bízik még Istenben? – kérdezte Harsányi.

– Minek kérdöz ilyet, fiatalembör? – horkant fel a katona. – Hát má’, hogy né bíznák benne. Mikó ű az Isten. Űbenne lehet csak mögbízni. Máma még elbicögök a nővérökhöz is. Mer’ mindig adnak égy kis önnivalót, mer’ csak mögsajnálnak. Áldja mög űket a jó Isten!

A pályaudvar órája egészet kongatott. Harsányi vonata egy fertályórán belül indult. Igyekeznie kellett tovább. Beletúrt a zsebébe, és elővett egy forintot. A katona perselyébe ejtette.

– Köszönöm a történetet, bátyám! Az Isten áldja magát – mondta neki, s gyengéden megveregette a férfi vállát, ahogy az ember egy régi barátnak teszi.

– Köszönöm, kigyelmös uram! – súgta a katona. – Oszt magát is áldja mög az Úristen!

Otthagyta a katonát, aki fejét az épület falának borította, és békésen napozott tovább. Harsányi besietett a csarnokba, majd a forgalmi irodában megtudakolta, melyik vágányról indul a vonata.

Viszonylag könnyű utazótáskájával gyorsan haladt, elsietett egy csapat nő mellett, akik az „Irgalmas Nővérek a Budapestre Érkező Dolgozó Leányokért” plakát alatt várakoztak a vidékről jövő lányokra. Mindenki tudta, hogy az ilyen lányok a legkönnyebb prédák a pályaudvari striciknek és leánykereskedőknek. Az apácák is jó, ha tízből hármat meg tudtak menteni. Harsányi érezte a kosaraikból kiáramló friss kenyérillatot.

Aztán már hallotta a vonat füttyszavát.

Végig lepörgött előtte mindez, ahogy szemeit pihentette a döcögő vonaton. Orrát ingerelte a mozdonyból ömlő füstszag, de az ablakot nem akarta felhúzni, mert nagyon forró volt még a levegő. Az évnek ebben a szakaszában csak a napnyugta hozhatott enyhülést.

A katona járt a fejében. Az az arc, ami olyan volt, mintha szétszedték és újra összerakták volna, csak éppen rossz helyre kerültek a csontok és a porcok. Harsányi Nándor árva gyerek volt, így minden kedves idősebb idegenben egy apát vizionált. Ugyanígy minden jó szándékú kocsmárosnéban vagy pincérnőben egy anyát látott, sokkal inkább, mint feleséget. Gondolatban lejátszotta maga előtt a katonától hallott csatajelenetet, majd a férfi életét.

Aztán eszébe jutottak az irgalmas nővérek az állomásról, és elképzelte egy falusi lányka sorsát is, aki megszökik otthonról a szülők meg a nehéz munka elől. A jobb sors reményében vonatozik Pestre, a vonat bedöcög vele az új állomásra. Álmaiban báltermek és operák királynője, Budán ringó négylovas kocsi úrnője, aki aztán a valóságban könnyek királynője lesz egy patkányjárta sikátorban, és öle pár pengőt ér egy mocskos pesti bordély sötét padlásszobájában. Ott végzi, ahol csótányok és kupecek a hercegek, a vágyott baldachinos ágyak poloska lakta matracok.

A mozdony hirtelen kürtölt. Csikorogtak a fékek. A szerelvény állomáshoz közeledett.

Mikor megállt a vonat, Harsányi felkelt az ülésből, és kinézett az ablakon. Hat embert számolt a peronon. Közülük néhányan csak elkísértek valakit, így nem is tudta, végül hányan szálltak fel. Vaskos hőség vert be az ablakon. Harsányi homloka ismét gyöngyözni kezdett, úgy érezte, valami légszomjszerű állapot kezd megint rátörni, ugyanúgy, ahogy a betegsége alatt. Érezte azt is, hogy határozottan nem heverte még ki a kórságot, és szidta is magát, amiért nem hallgatott az orvosra, és annak intése ellenére ilyen hamar útra kelt.

A kalauz végigsétált a peronon, és közben azt kiáltotta: „Kőbánya-alsó, Kőbánya-alsó állomás. Igyekezzenek a felszállással, mindjárt indulunk tovább”.

Egy korosabb hölgynek segített a táskáját feladni a vonatra, majd végigment, és dühösen becsapkodta a kocsiajtókat, amiket az utasok nyitva felejtettek. Még egyszer ellenőrzött mindent, beszélt valamit a helyi vasutassal, majd a sípjába fújt, fellépett az utolsó kocsi ajtaján, és a szerelvény nagy rándulással kicammogott az állomásról.

2

Harsányi letörölte homlokáról a verítéket, és leült. Az utazótáskájából elővette Schopenhauer A világ mint akarat és képzet című művének eredeti, német nyelvű kiadását. Az ő pozíciójában a kifogástalan nyelvtudás elengedhetetlen volt. Tökéletesre csiszoltan beszélte a németet, az angolt, egy kutatás miatt megtanult valamennyire spanyolul, és a szakmai nyelv miatt a latinnal, ógöröggel is elboldogult.

Schopenhauer passzolt a személyiségéhez. Főleg a szerző pesszimizmusa. Sokszor viccelődött azzal értő körökben, hogy Schopenhauer az árvák filozófusa. Ezen általában magában is elgondolkozott, és érezte, hogy a vicce nem is annyira vicc, hanem a szikár, kilúgozatlan valóság. Árva volt. Sosem ismert szülei valószínűleg már meghaltak, esetleg eltűntek a forradalmi időkben, vagy egyszerűen sosem gondolnak rá, és valami lokálban vagy kurvatanyán vedelik át magukat a másvilágra. Nevelőszülei szintén halottak. Hónapok óta nem cserélt virágot a sírjukon. Először azt mondta magában, hogy a munka miatt, aztán hogy a betegsége miatt nem tud elutazni Pestről. Most ismét úton van. És éppen ellenkező irányba megy. És újraolvassa Schopenhauert. „Képzetem a világ – olyan igazság ez, amely minden élő és megismerő lényre érvényesen vonatkozik…” Ezt mormolta a bajsza alatt, de nem tudott a szavakra koncentrálni, csupán a hirtelen feltámadt bűntudatra, ami csapkodott benne.

Egyre csak tépelődött magában, és arra jutott, hogy végső soron akár azt is megtehetné, hogy leszáll, mondjuk, a következő állomáson, ahol van távírda. Vagy egyszerűen csak levelet ír vendéglátóinak, bízva abban, hogy pár nap múlva megkapják, és visszautazik Pestre, onnan fog egy vonatot, amivel eljuthat Karcagra, kimegy a temetőbe egy csokor virággal, belerakja a tartóba, kikapálja a gazt a sír körül, aztán valahogy újra útra kel.

„Igen, ez akár még működhetne is – gondolta magában –, nem is vesztenék vele csupán néhány napot. Az akkor is eltelhet, ha valami hiba van a mozdonnyal ezen az úton, vagy sztrájkba lépnek a vasutasok, bármi lehet, nem lenne nagyon hihetetlen. Egy frappáns levél indokul szolgálna. Engem is megnyugtatna, és nem sérteném meg vele fogadóimat se. Igen, ez lesz a megoldás. Megnyugszik a lelkem. Minden rendben lesz” – mormolta szinte csukott szájjal.

Kész volt a terve. És egy pillanatra úgy is tűnt, hogy ettől nem lehet eltántorítani. Becsukta Schopenhauert, felkelt, és kinézett az ablakon. Vad tájon hasítottak át, végtelen zöldön, benn az erdők gyomrában. Bármilyen megálló még biztosan messze volt.

Ahogy az egyre langyosodó menetszél végigsimogatta az arcát, úgy fogyatkozott benne a kezdeti hév. Elcsendesedett, mint a hirtelen fellángoló tűz, ami nem talál tápra a továbbégéshez. Az ígéretére gondolt, amit utolsó levelének végére utóiratként biggyesztett:

„Pár nap, és követem levelemet magam is. Várom a személyes találkozást, Tisztelt Uram!”

Rájött, hogy ha valamit nagyon megtanult a nevelőszüleitől – akik kimentették az árvasorsból, és velük egyenrangúként, szeretve nevelték –, az az, hogy ha az ember megígér valamit, azt tartsa is be, mert ebben a furcsa világban az adott szó maradt az egyik utolsó érték.

Mindig úgy érezte, agyonnyomja ez a teher, amit akaratlanul, a jólneveltség jegyében raktak a fejére. Sosem tudott hazudni vagy ferdíteni, még az írásban való csúsztatást is mélységesen elítélte. Ennyi volt, véget ért a forradalma. Folytatja útját, ahogy az ígérete megszabta számára. Mindazonáltal nem feledkezik el semmiről – még az adott esetben felszaporodott teendői ellenére sem –, és minél hamarabb ellátogat majd a nevelőszülei sírjához.

A kabinajtó hirtelen vágódott ki.

Harsányi meg is ijedt, és reflexszerűen kapott a mellkasához, akár egy régi szívbeteg. Szemeibe pillanatnyi rémület költözött.

– Üdvözlöm, uram, beülhetek ide? – kérdezte a hang az ajtóban.

Harsányi arcába lassan visszaszivárgott a vér, nyelt egy nagyot.

– Hogyne, uram, jöjjön, foglaljon helyet – válaszolta.

A férfi belépett, behúzta maga mögött az ajtót, és helyet foglalt az ablak mellett, éppen szemközt Harsányival.

Harsányi udvariasan biccentett.

A férfi kicsivel fiatalabbnak látszott nála. Harsányi úgy sejtette, hogy a húszas éveiben járhat, jól fésült volt, megnyerő külsejű, szép öltönyben, de látszott, hogy jó pár napja hanyagolta a borotvát. Valami különleges, és mégis kellemes illat lengte körül. „Drága külföldi kölni” – gondolta Harsányi. Magasságra magához hasonszőrűnek saccolta, viszont vele ellentétben – a cingár tudósalkathoz mérten – igencsak izmosnak, sportosnak tűnt az alakja. Úgy nézett ki, mint valami nemesi ruhába bújtatott bokszoló. Sötétbarna szemei, finom metszésű orra, vékony szája kimondottan kellemes külsőt kölcsönöztek neki.

A férfi sovány arcán mosoly terült el, és váratlanul kezet nyújtott Harsányi felé.

– Üdvözlöm, el is felejtettem hirtelen bemutatkozni. Acélos Gábor vagyok – közölte a férfi olyan könnyedén, mint aki egy régi cimborájával ül egy kávéval egy szalon teraszán.

– Üdvözlöm, uram, én Harsányi Nándor vagyok. – A tudós fogadta a kézfogást. Meg is érezte rögtön a másik erejét, a férfinak mintha vasból lett volna a marka.

– Ó, ne haragudjon, sosem bírok az erőmmel. Néha akaratlanul is durván megszorítom mások kezét. Kérem, ne haragudjon, kedves uram! – szabadkozott Acélos Gábor, és nagy lapátkezeivel a levegőben hadonászott maga előtt.

– Szóra sem érdemes – hárított rutinosan Harsányi, és kinézett az ablakon.

– De megkövetem, uram. Tudja, az ükapám volt az első ezen a néven, az erős kézfogásáról kapta a családnevet. Mármint ha hihetünk a legendának. Mind az erős kezet örököltük tőle. Az összes férfi a családban. Meg némelyik asszony is, bár ennek a férjeik kevésbé örülnek. Ki kell, hogy engeszteljem Önt valamivel – erősködött Acélos Gábor.

– Igazán nem szükséges, minden rendben, uram, köszönöm.

– Kérem, ne sértsen meg – vágta rá rögtön a férfi, majd hozzátette: – Legalább egy szivarral hadd kínáljam meg! – mondta, és elkezdett a zakója belső zsebében kotorászni.

Harsányi habozott, idegességében végigfuttatta hüvelyk- és mutatóujját a bajszán.

– Nem is tudom. Igazából egy szivar jólesne. Nincs is jobb egy ilyen hosszú úton… de a betegségem miatt egy időre eltiltott tőle az orvosom – felelte, nagy szüneteket tartva.

– Ugyan, mit tudnak azok a kuruzslók! Amúgy is, nem láttam még olyan orvost, amelyik ne füstölt volna állandóan úgy, mint egy kémény télvíz idején – nevetett fel Acélos Gábor.

Harsányi elmosolyodott.

Eszébe jutott az a kisvárosi orvos, aki végigkísérte gyermekkorát. A vén, cserzett arcú Bánhídy doktor. Már akkor, amikor ő kisgyermek volt, lehetett vagy nyolcvanéves, de szívós öreg volt, és még a szülei utolsó betegségeit is ő igyekezett kikúrálni. Amikor utoljára látta Bánhídyt, már olyan volt az arca, mint a rongyos kartonpapír, egészen sárga, a szája mintha hullámzott volna, fogai is sárgák, akár egy ponty méregfoga. Vonult az öreg pipafüstbe burkolózva, vonult krákogva, köhécselve, pár centivel mindig a halál előtt csoszogva. A nevelőszülei után három hónappal költözött ő is a karcagi temetőbe.

– Kérem, vegyen egyet, ez egy kiváló minőségű szivar, a szívemre venném, ha egyedül pöfékelnék itt – nyújtotta felé Acélos.

Harsányi felhúzta a száját.

– Rendben, végül is egy szivar nem árthat meg – nyugtázta Harsányi.

A pakli felé nyúlt, kivett egy szálat, alaposan megszimatolta, hagyta, hogy orrában lassan végigrobogjon a száraz dohányillat, majd leharapta a végét, a darabokat a zsebkendőjébe köpte, és a szájába tette a szivart.

Acélos Gábor ugyanígy tett, majd meggyújtott egy gyufát, és Harsányi felé nyújtotta. Az nagyokat szívott, amíg a szivarja fel nem parázslott, majd Acélos Gábor felizzította a sajátját is, lerázta a gyufát, és a padlóra hajította.

A kabin hamar megtelt füsttel, a lassú menetszél nem tudta már mindet kiszippantani. A csend a füsttel együtt ült rájuk, élvezték a jó szivart. Tényleg rendkívüli volt. Nem kapart, nem morzsálódott, kellemes aromája körbetáncolta a száj boltozatát, füstje lassú volt, és nehéz, ahogy kifújta az ember, úgy tűnt, mintha pásztázná a teret, elindult egy pillanatra a föld felé, aztán elengedte magát, és a kabin plafonjára tapadt.

Acélos Gábor mélyen beleszívott a szivarba, és három tökéletes füstkarikát fújt ki, amik egyre szélesedtek, majd formájukat vesztve megemelkedtek, és kirepültek az ablakon.

Harsányi maga sem tudta, miért, de egy idő után rászánta magát, hogy szóljon. A férfi vele szemben keresztbe tette a lábait, hátradőlt, és időnként lehamuzta a szivart. Harsányi a zakója zsebében őrizgetett flaska-szilvapálinkára gondolt. „Valamit valamiért – gondolta. – Végül is a cserekereskedelem a világ egyik alapvetése.”

Benyúlt a zakózsebbe, és előhúzta a flaskát. Lecsavarta a kupakját, és a férfi felé nyújtotta.

– Iszik egyet velem? – kérdezte Acélostól.

– Miért is ne… – bökte ki az rögtön –, úgy tanítottak, hogy a szíves invitálást ne utasítsam vissza.

Harsányi bólintott, és átnyújtotta a flaskát útitársának. Közben a férfi utolsó szavain járt az agya. Azon, amit a „szíves invitálásról” mondott. Kísérteties volt számára – a nevelőapja ugyanezt mondogatta sokszor. Megvolt ez a szavajárása.

Acélos Gábor meghúzta jó alaposan a flaskát, hallatszott, ahogy a buborékok megfordulnak a laposüvegben, és lökik a szájába az italt. Nyelt két nagyot, majd elvette a szájától. Bal szemével hunyorított, a pálinka rángatta az idegeket a szemében, arca is furcsa torzóvá változott néhány másodpercre.

– Ez aztán erősre lett hagyva – nyögte, és megköszörülte a torkát.

– Ez szatmári szilva. Egy kedves hölgy ajánlotta egy pesti kávézóban, hogy ezt vigyem. Azt mondta, hogy akár a leghidegebb éjszakán is felmelegíti az embert – mondta Harsányi, majd elnevette magát.

– Az Isten áldja azt a menyecskét. Biztosan ő is felmelegítene bárkit egy hideg éjszakán – vetette oda Acélos Gábor.

Ezen Harsányi egy kicsit megbotránkozott, de nem mondott semmit. Alig váltott három szót azzal a pesti csaposlánnyal, mégis úgy érezte, hogy meg kellene védenie a szemérmét az ilyen megjegyzésekkel szemben. Aztán felidézte magában a leány alakját, és rájött, hogy Acélosnak igaza van, bármelyik éjszakán szívesen magához ölelné azt az édes teremtést.

Acélos Gábor észrevette, hogy a férfi arcáról hirtelen leolvadt a mosoly.

– Elnézést, én nem akartam megbántani. Sokszor gondolkodás nélkül jár a szám. Nem is gondoltam bele, hogy lehet, hogy kedves ismerősről van szó, én pedig ilyet mondtam róla ismeretlenben – szabadkozott a férfi. – Engedje meg, hogy ismét megkövessem az ízléstelen tréfám miatt. – Hogy megerősítse megbánását, szivart tartó jobb kezét a mellkasához emelte.

– Ne bánja, jó uram! – kezdte Harsányi. – Az említett hölgy nem a kedvesem, sem rokonom, nem is ismerem, csupán néhány szót váltottunk. Viszont magam is arra jutottam, hogy a hölgy kedvessége páratlan.

– Ön nem iszik, Harsányi? – kérdezte Acélos Gábor.

– Nem vagyok nagy ivó, nem is igazán bírom az italt, de ha Ön azt állítja, hogy jót vettem, akkor mindenképpen meg kell, hogy kóstoljam – mondta, és visszavette az italt Acélostól.

Meghúzta a flaskát. Gyorsan könnyek szöktek a szemeibe, köhintett is néhányat. A pesti társasági élet boraihoz, pezsgőihez és a tudósszobák likőrjeihez képest a hatvan fokosra hagyott pálinka olyan volt neki, mintha tüzet raktak volna a gyomrában. Érezte, ahogy a veríték ismét kiütközik az arcán.

– Jó erős ital – hörögte Harsányi, és közben zsebkendőjével megint felitatta a homlokát –, nem vagyok én ilyenhez szokva, úgy szokták mondani, asszonyi gyomrom van – szabadkozott, miközben a flaskát megint Acélos Gábor felé nyújtotta. – Igyon még egyet, ha kér, legalább gyorsabban telik az utazás.

– Köszönöm, uram, elfogadom – mondta Acélos, és elvette a flaskát, nagyot kortyolt belőle, majd visszaadta.

Harsányinak addigra már vöröses árnyalatban úszott az arca, a szemei könnyesen fénylettek. Elvette a flaskát, és hogy ne maradjon szégyenben, még egyszer meghúzta. Ezúttal nem köhögött, csak fintorgott egyet. Már részeg volt. Ezért mondták rá, hogy asszonygyomra van. Akár egy kupicától is be tudott rúgni.

Egy percig csendben emésztették az italt, szívták a szivart. Már egészen olyan hangulat lett úrrá a kabinon, mintha nem is utaznának, hanem valami jó nevű szalonban ejtőznének, és a kiadós birkavacsora után szivarozgatnának.

– Megkérdezhetem, hogy miért tiltotta el az orvos az élvezetektől? – törte meg a hallgatást Acélos Gábor.

Harsányi lepöccintette a hamut a szivarjáról, majd a férfi felé fordította a fejét.

– Volt egy utam tavaly Amerikába, ami megviselt kissé. Összeszedtem egy csúnya betegséget dél-amerikai tartózkodásom alatt, és pár héttel ezelőttig nyomtam az ágyat. Ráment a tüdőmre is, ezért nem mehetek még jó ideig külföldi útra, persze az orvos szerint. Pár évig hanyagolnom kell a kiküldetéseket. A városi levegő sem tesz túl jót nekem, így kiegyeztünk az orvossal egy vidéki útban, a hegyekbe. Jó levegő, sok séta, friss patakvíz, et cetera. Nem olyan rossz vásár ez. Bár sok helyre eljutnék még. Vonzanak a Csendes-óceán szigetei meg Afrika és India is. Bejárnám Új-Zélandot, Ausztráliát, tanulnék nyelveket – áradozott Harsányi.

– Mivel foglalkozik? Üzleteket köt külföldön? Már ha nem zavarja, hogy faggatózom – csevegett Acélos Gábor.

– Nem, uram. A Tudományos Akadémia kutatója vagyok. Mirmekológus vagyok – jelentette ki büszkén a férfi, és reflexszerűen végigsimított a bajszán.

Acélos Gábor felhúzta a száját.

– Bocsássa meg tudatlanságomat az úr – mondta Acélos, és közben megemelte izmos vállait –, de ez pontosan mit jelent? – kérdezte.

– Ne szabadkozzon, csupán néhányan foglalkozunk ezzel, és összesen pár éve, így nem is ment nagyon híre ennek a tudományágnak. Hangyákat tanulmányozunk. Az életüket, fajokat, kolóniákat, itthon és különböző földrészeken. Szerencsére szinte mindenhol számos faj él, így gyakorlatilag bárhol találok magamnak érdekes kutatási terepet – darálta Harsányi.

– Így jutott el Amerikába is? – Acélos Gábor egészen fellelkesült az utazás hallatán.

– Igen, először Észak-Amerikában voltam, és főleg enyhén sivatagos vidékeken tanulmányoztam a hangyafajokat. Utána Mexikóba mentem, és az ottani különleges mézgyűjtő hangyák szokásait és társadalmi szerkezetét vizsgáltam. Vagyis inkább csak próbáltam, mert nem voltak túl kedvezőek a körülmények. Nézzük csak – színlelte Harsányi, hogy elgondolkozott –, azután Mexikóból mentem volna tovább más dél-amerikai országokba, de útközben maláriát kaptam. Egy hónapig nyomtam az ágyat, negyvenfokos lázzal. Mikor valamennyire felépültem, hazahajóztam. Még félig-meddig lábadoztam, amikor elért a tüdőgyulladás. Az orvos szerint a malária miatt legyengültem teljesen, és könnyen elkapott a következő betegség. Kész csoda, hogy élek, de légkörváltás és nyugodt élet vár most rám, néhány évre. Lassan kiheverem majd mindezt. Aztán talán újra utazhatok. Talán el is jutok mindenhova, ha sokáig élek… – itt elharapta a mondatot –, majd elválik – fűzte hozzá, és elmosolyodott.

– A családja nem bánja, hogy ily sok időre távol van? – faggatózott tovább Acélos.

– A szüleimet nem ismertem, a nevelőszüleim már meghaltak. Még nőtlen vagyok, más rokonomat pedig nem ismerem. Kissé remeteélet ez, tudja. Néha elszomorít, ha rágondolok, hogy nincs igazán hova hazamenni, vagy kihez. Mindig magamnál hordani az útlevelem meg az anyakönyvi kivonatom, mert nem tudom, merre indulok a következő hónapban – vallotta meg Harsányi, és ráfújt a szivarjára, ami időközben kicsit megpihent.

– Nem lehet az olyan rossz élet. Én legtöbbször addig jutok, ameddig a lábam elvisz, vagy a lovam, ha éppen van. Ritkán járok be nagyobb utakat. Ez a mostani különleges alkalom. Anyámat látogatom meg.

– Jó magának. Bárcsak én is többször meglátogattam volna a szüleimet. A leveleikből úgy érzem, hogy biztos büszkék voltak rám. Mégis a közelség hiányzik. A közelségük hiányzik. – Benyúlt a zakója zsebébe, elővette a flaskát. – Igyunk még egyet a megboldogultakra – mondta, és színpadiasan a magasba emelte a flaskát, meghúzta, majd átnyújtotta útitársának.

Ő is nagyot húzott belőle. Visszaadta.

– Merre viszi most a vonat? Milyen tudományos útra? Ha nem tart tolakodónak, hogy megkérdezem… – élesztette újra a beszélgetést Acélos Gábor.

– Semmi gond. Nem zavar – Harsányi még legyintett is nevetve. – Szóval úgy volt, hogy amikor kiderült, hogy nem utazhatom vissza, hogy folytassam a dél-amerikai kutatásom, elgondolkoztam, hogy mitévő legyek. Sok minden szóba került, aztán jött egy váratlan esemény. Kaptam egy levelet egy zempléni falu polgármesterétől, aki egy tudományos lapban olvasta legutóbbi írásom, és mivel a téma iránt lelkesedett, meghívott, hogy kutassak a környékbéli erdőségekben, mert ahogy írta, „számomra érdekfeszítő hangyaélet nyomaira bukkanhatok a vidéken” – idézte fejből a levél részletét a férfi. – És mivel az orvos pont hegyi levegőt, pihenést írt elő nekem, gondoltam, miért is ne. Elfogadtam látatlanul a szállást, és helyesen éreztem, hogy meg akar fűzni, hogy tanítónak is elszegődjek a helybeli iskolába.

– Nem találkoztak soha? – értetlenkedett Acélos Gábor.

– Nem, soha. Csupán néhány levelet váltottunk. Az Akadémiánál szabadon dolgozom, bármerre kutathatok a témámban.

– Szinte mesébe illő történet ez. És meddig szándékszik ott maradni az úr? – kérdezte nevetve Acélos Gábor.

– Pontosan még nem tudom. Egy évig biztosan. Addigra rendbe jön az egészségem. Ha találok valami érdekeset, akkor esetleg tovább is maradok. Szeretném befejezni a könyvem. – Az utolsó szót megnyomta, és akaratlanul is kissé kihúzta magát.

– Miről szól a könyv?

– A hangyák világáról szóló képzetek bemutatása, az ókortól napjainkig. Azon belül is az érdekel főleg, hogy milyen hasonlóságokat mutat az emberi társadalom és a hangyavilág. Az lesz a címe, hogy Emberboly – Hangyaállam.

Acélos Gábor ismét felvonta a száját, majd elmosolyodott.

– Izgalmasnak hangzik. Mit gondol, mikorra lesz készen vele? – kérdezte.

– Ha jól haladok a kutatásokkal, és elég anyagot tudok gyűjteni a könyvtárakban, akkor talán két-három év.

– Nincs sok holmija egy ekkora vállalkozáshoz – váltott témát Acélos.

– Ez csak az, amivel eljutok oda. A többit előreküldettem már. Remélem, azóta bepakolták a jövendőbeli házamba. Azt írták, egy szép erdőszéli házat kapok, ahol nyugodtan lehetek a gondolataimmal. Szerintem, ha nem vesz el túl sok időt, akkor az iskolában is besegítek. Az igazat megvallva, a tanítás mindig is vonzott.

– Uram, meg kell, hogy mondjam, ez egy igazán szép és nemes vállalkozásnak látszik. Ön olyan ember, aki igyekszik jobbá tenni a világot. Ezt nagyra becsülöm. Örülök, hogy Ön lehet az útitársam – mondta Acélos Gábor, és szivart szorító kezét a szíve elé emelte.

– Köszönöm, kedves Öntől – hajtott szolidan fejet Harsányi.

– Ha a Zemplénbe tart, akkor sokáig utazunk együtt. Miskolcon száll át, ha nem tévedek?

– Így van. Lesz ott majd egy pár órám.

– Járatos vagyok a városban, ha megengedi, szívesen elkalauzolom egy kellemes kocsmába, ahol tud egy jót enni, mielőtt folytatja az utat. Biztosan éhes és kimerült lesz. Van egy kedvenc helyem, ahol olyan tyúkpörköltet eszik, amit egész életére megemleget az úr.

Harsányi megadóan bólintott.

A mozdonyból fülsiketítő füttyszó tört elő, és a fékek ráfogtak a kerekekre. Fémes csikorgás hallatszott. Harsányi előrebukott az asztalkára, Acélos Gábor felborult ültében. Egy tompa ütődést éreztek a mozdony felől.

A vonat állt. A mozdony ütemesen fújtatott, köhögte ki a kormot. Egy puszta közepén voltak. Kilométerekre nem lehetett látni semmit sem. Csak a gaz lengedezett sárgán a sínek oldalában.

Acélos Gábor feltápászkodott, kicsit szédelegve az italtól. Kinézett az ablakon, de a mozdony füstjétől nem látott túl sokat. Annyi bizonyos volt, hogy előttük van valami a sínen, és a mozdonyvezető, a kalauz és még néhány ember gyülekezik körülötte.

Kíváncsiak voltak, így kiléptek a kabinból, leugrottak a vonat lépcsőjén, és sietve előrementek, hogy megnézzék, mi történt. Acélos Gábor addigra kitisztult fejjel nyomult előre, kabintársa viszont szédelegve, botladozva követte, és a pusztában kavargó forróság még jobban fejbe vágta.

A mozdony előtt, a sínen, egy óriási szürkemarha bika feküdt keresztben. Legalább kilencszáz kilós, szarvai majd’ méteresek. Félig be volt szorulva a mozdony alá. Még élt, de a testét iszonyúan összeroncsolta a mozdony ék alakú feje. Rettenetesen bőgött fájdalmában, jobb oldali szarva lyukat vágott a földbe. Valahol egy artériája is átszakadt, mert ütemesen spriccelt a vére a porba, a törött bordák által összevagdosott belek egy helyen kilógtak belőle.

Harsányi odébb ment, és elhányta magát. A száraz ugarra öklendezte a pálinkát. Mikor végzett, megtörölte a száját, és odalépett Acélos Gábor mellé, aki mereven nézte a lassan kiszenvedő állatot.

A mozdonyvezető felmászott a fülkéjébe, káromkodva dobálta szét a holmikat, majd leugrott a mozdonyról, kezében egy puskával. A marha mellé lépett, a puska csövét a fejének szegezte, felhúzta a kakast, és elsütötte a fegyvert. Az állat nem adott több hangot, agyveleje beterítette a sárgás földet. A puskagolyó vérvörös, csillag alakú sebet vágott a fejébe. Az előtte tehetetlenül dühöngő bikaszemek a másodperc törtrésze alatt élettelen üvegszemekké váltak. A lövés hangját gyorsan szertevitte a szél, a kékes lőporfüsttel együtt.

A kalauz levette sapkáját, és megvakarta kopasz fejét. Körbepillantott, de csak a messze nyúló semmit látta. A mozdonyvezető a föld felé engedte a puska csövét, köpött egyet. Olyan forróság volt, hogy nyála szinte földet sem ért, máris elnyelte a puszta.